П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

30 листопада 2020року                                                                                     м. Київ
 
Справа № 757/62404/18-ц
Провадження: № 22-ц/824/7959/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А. 
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Тимофеєвої Тетяни Миколаївни в інтересах Державної казначейської служби України та Какоркіної Зої Миколаївни в інтересах Міністерства внутрішніх справ України
  на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року, ухвалене під головуванням судді Батрин О.В., 
 у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
 
в с т а н о в и в:
 
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що, постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04.0.2017 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.11.2017 року, в адміністративній справі № 641/10426/16-а визнано протиправними дії МВС України щодо неприйняття рішення про нарахування і виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності 3 групи внаслідок захворювання, отриманого під час проходження служби в органах внутрішніх справ, та повернення його матеріалів до Управління поліції охорони в Харківській області; зобов`язано МВС України прийняти рішення про нарахування і виплату позивачу за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС України, даної одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням інвалідності 3 групи внаслідок захворювання, отриманого під час проходження служби в органах внутрішніх справ, в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме, 20.09.2016 року та здійснити відповідні виплати. В добровільному порядку рішення суду відповідачем МВС України не виконало. Вказані дії стали підставою його звернень до Ліквідаційної комісії УДСО при ГУ МВС України у Харківській області та до Управління поліції охорони в Харківській області з вимогами про направлення до МВС України матеріалів його справи. Проте, всупереч висновків адміністративних судів, листом ДФОП МВС України від 12.03.2018 року його було повідомлено про те, що видатки з бюджету на фінансування діяльності органів ДСО при МВС України відсутні, призначення і виплата одноразової грошової допомоги колишнім працівникам міліції охорони є компетенцією Національної поліції України і підстав для нарахування та виплати позивачу такої допомоги у МВС України не має. Постановою державного виконавця ВПВР ДДВС МЮ України відкрито виконавче провадження № 56246184 з примусового виконання виконавчого листа в адміністративній справі № 641/10426/16-а. Матеріали щодо виплати йому одноразової грошової допомоги скеровуються МВС України до Національної поліції України, яка у свою чергу скеровує їх до Департаменту поліції охорони, а останній до Ліквідаційній комісії УДСО при ГУ МВС України у Харківські області. Листом Департаменту поліції охорони від 02.07.2018 року його, позивача,повідомленопро те, що Департаментом поліції охорони спільно з ДФЗБО Національної поліції України матеріали по виплаті допомоги розглянуто і правових підстав для виплати йому одноразової грошової допомоги Національною поліцією України невстановлено, оскільки це буде суперечити бюджетному законодавству, а судові рішенняу справі № 641/10426/16-а не передбачають участі Національної поліції України. Також листом ДФОП МВС України від 02.07.2018 року його повідомлено, що питання призначення та виплати одноразової грошової допомоги повинно вирішуватися не МВС України, а Департаментом поліції охорони та Управлінням поліції охорони в Харківській області. Постановою державного виконавця ВПВР ДДВС МЮ України від 16.08.2018 року за невиконання судового рішення у справі № 641/10426/16-а на МВС України накладено штраф у розмірі 5 100,00 грн., а постановою від 29.11.2018 року- штраф в розмірі 10 200,00 грн. Станом на 11.12.2018 року судове рішення у справі № 641/10426/16-а МВС України не виконано, хоча він, ОСОБА_1  мав право на отримання одноразової грошової допомоги в строк до 06.01.2017 року. Протиправними діями МВС України, йому, ОСОБА_1 ,  заподіяно матеріальної шкоди, яка складається з70 650,00 грн інфляційних збитків та 65 163,00 грн упущеної вигоди через неможливість розміщення коштів, які підлягають йому до виплати, на депозитному рахунку із розрахунку 14% річних в середньому на рік, та моральної шкоди в розмірі 40 000,00 грн. Також просив стягнути 218,40 грн витрачених ним коштів на поштові послуги з направлення звернень до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, МВС України, Прем`єр-Міністра України, а всього 176 031,40 грн.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Державної казначейської служби за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відшкодування інфляційних втрат на користь ОСОБА_1 53 90,40 грн та у відшкодування моральної шкоди 1 000 грн.
В задоволенні інших позовних вимог  відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням,  ОСОБА_1 , Тимофеєва Т.М. в інтересах Державної казначейської служби України та Какоркіна З.М. в інтересах Міністерства внутрішніх справ України подали апеляційні скарги.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що  суд першої інстанції не обґрунтовано відмовив йому у задоволенні позовних вимог про стягнення суми упущеної вигоди, фактичних витрат у розмірі 218,40 грн та частково задовольнив його вимоги щодо стягнення моральної шкоди. Також судом першої інстанції не вирішено питання щодо стягнення з МВС України судових витрат у розмірі 156 грн. Не отримавши протягом 2 років від МВС України належну йому суму ОГД у розмірі 217 500, він фактично був позбавлений можливості отримати дохід від розміщення цих коштів по договору банківського вкладу. Кошти, витрачені ним на поштові відправлення звернень у відповідні органи, також входять до реальних збитків, що передбачено положеннями ст. 22 ЦК України. Також суд першої інстанції залишив поза увагою тривалість невиконання МВС України своїх соціальних функцій, а відтак, на його думку, помилково вважав розмір моральної шкоди, спричиненої бездіяльністю МВС України, в розмірі 1000 грн справедливим та обґрунтованим. Просив рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог  скасувати та ухвалити в цій частині нове  рішення про задоволення позову.
Тимофеєва Т.М. в інтересах Державної казначейської служби України подану нею скаргу мотивувала тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, застосувавши положення статті 352 ЦК України в частині стягнення інфляційних витрат з Казначейства, оскільки згідно судового рішення в адміністративному провадженні саме МВС України повинно виплатити позивачу ОГД. Вказувала, що чинне законодавство передбачає різні способи виконання судових рішень та чітко розмежовує компетенцію державних органів щодо їх виконання: рішення зобов`язального характеру виконуються органами ДВС в порядку, визначеному ЗУ «Про виконавче провадження», а рішення про стягнення коштів виконуються виключно органами казначейства. Виконавчий лист в адміністративній справі до Казначейства не надходив, Казначейство не є боржником у даній справі. Окрім того зазначала, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, а тому дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюються на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди. Вимоги позивача про стягнення з Державного бюджету України моральної шкоди також вважає безпідставними, оскільки в матеріалах справи наявне судове рішення, яким встановлено факт порушення відповідачем 1 прав позивача при призначенні одноразової грошової допомоги. Отже, правовідносини виникли між позивачем та відповідачем 1, що виключає застосування ст. 1173,1174 ЦК України та відшкодування шкоди за рахунок держави. Окрім того, позивачем належним чином не обґрунтовано заявлений ним розмір морального відшкодування. Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.
Какоркіна З.М. в інтересах Міністерства внутрішніх справ України у подній нею апеляційній скарзі посилалась на те, що постановою Верховного Суду від 16.03.2020 року у справі 641/10426/16 змінено постанову Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 липня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2017 року, викладено абзац 3 резолютивної частини постанови Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 липня 2017 року у наступній редакції: «Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України розглянути документи ОСОБА_1 стосовно виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІII групи інвалідності відповідно до вимог Закону України "Про міліцію" і Порядку та умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850, з огляду на мотиви викладені у цьому рішенні. В іншій частині постанову Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 липня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2017 року залишено без змін.» На її думку,  ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що МВС України однозначно повинно було прийняти позитивне рішення щодо виплати позивачу ОГД. Окрім того, суд першої інстанції безпідставно здійснив розрахунок суми, яка на його думку повинна бути призначена, нарахована та виплачена позивачу, та розрахував розмір інфляційних втрат на суму, яка МВС України позивачу не призначалась та не виплачувалась. Такими діями, на її думку, суд першої інстанції втрутився у дискреційні повноваження МВС України, що є неприпустимим. Також суд не врахував, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки ЦПК України не передбачає звернення з позовною заявою із вимогами щодо виконання рішення суду. Органом, на який покладено обов`язок щодо примусового виконання судових рішень, є Державна виконавча служба. Неправильним також вважала застосування судом у даних правовідносинах положень ст. 625 ЦК України, оскільки між позивачем та МВС України будь-яких договірних відносин на даний час не існує. Зазначала, що положення статті 625 ЦК України не застосовуються до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством, зокрема, до трудових правовідносин. Даною статтею регулюються правовідносини щодо грошового зобов`язання, яке існувало до ухвалення судового рішення. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що Закон України «Про міліцію» і Порядок № 850 відносяться до спеціального законодавства, а тому положення статті 625 ЦК України у даних правовідносинах не можуть бути застосовані. Також вказувала, що позовна заява не містить жодного належного  обґрунтування спричинення позивачу моральної шкоди. Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у позові. 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 05, 25 травня та 16 липня 2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Какоркіна З.М. в інтересах Міністерства внутрішніх справ України просила залишити її без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість.
ОСОБА_1 у відзивах на апеляційні скарги, що подані Тимофеєвою Т.М. в інтересах Державної казначейської служби України та Какоркіною З.М. в інтересах Міністерства внутрішніх справ України наполягав на заявлених ним вимогах, просив апеляційні скарги відповідачів залишити без задоволення.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково.
Як убачається із матеріалів справи, постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04.07.2017 рокув адміністративній справі № 641/10426/16-а визнано протиправними дії МВС України щодо неприйняття рішення про нарахування і виплату позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням інвалідності 3 гр. внаслідок захворювання, отриманого під час проходження служби в органах внутрішніх справ та повернення його матеріалів до Управління поліції охорони в Харківській області; зобов`язано МВС України прийняти рішення про нарахування і виплату позивачу за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС України, одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням інвалідності 3 групи внаслідок захворювання, отриманого під час проходження служби в органах внутрішніх справ в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме, ІНФОРМАЦІЯ_1 та здійснити відповідні виплати.
Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.11.2017 р. вказану постанову залишено без змін.
Постановою державного виконавця ВПВР ДДВС МЮ України відкрито виконавче провадження № 56246184 з примусового виконання виконавчого листа в адміністративній справі № 641/10426/16-а.
Постановою державного виконавця ВПВР ДДВС МЮ України від 16.08.2018 року за невиконання судового рішення у справі № 641/10426/16-а на МВС України накладено штраф у розмірі 5 100,00 грн., а постановою від 29.11.2018 року- штраф в розмірі 10 200,00 грн.
У листопаді 2018 рокудержавний виконавець ВПВР ДДВС МЮ України Назарець А.Т. направив до Національної поліції подання про відкриття кримінального провадження за фактом умисного невиконання МВС України виконавчого листа по справі № 641/10426/16-а.
Невиконання рішення суду в повному обсязі, а саме, в частині зобов`язання МВС України здійснити позивачу відповідні виплати, стало підставою звернення позивача до суду з вимогами про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді інфляційних збитків згідно із зростанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб за період з 06.01.2017 року по 01.01.2019 рокув розмірі - 70 650,00 грн. та упущеної вигоди позивача через неможливість розміщення коштів, що підлягають йому до виплати, на депозитному рахунку із розрахунку 14% річних в середньому на рік в розмірі 65 163,00 грн.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції погодився з доводами позивачапро те, що він має право на отримання інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України у зв`язку з невиконанням МВС України судового рішення про зобов`язання прийняти рішення про нарахування і виплату позивачу за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС України, одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням інвалідності 3 групи внаслідок захворювання, отриманого під час проходження служби в органах внутрішніх справ в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме, 20.09.2016 року та здійснити відповідні виплати, виходячи з того, що саме право на отримання інфляційних витрат узгоджується із судовою практикою Європейського Суду з прав людини у справах «Максимиха проти України» заява № 43483, рішення від 14.12.2006 пункти 22,23, 27, 29 «Карпухан та 19 інші проти України» рішення від 10.03.2010. Постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04.07.2017 року в адміністративній справі № 641/10426/16-а зобов`язано МВС України прийняти рішення про нарахування і виплату позивачу за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС України, одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням інвалідності 3 групи внаслідок захворювання, отриманого під час проходження служби в органах внутрішніх справ в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме, 20.09.2016 року, та здійснити відповідні виплати, а тому вважав, що з ухваленням даного судового рішення у МВС України виникли грошові зобов`язання, яке досі не виконане. Щодо вимог позову про відшкодування поштових витрат, понесених позивачем у зв`язку із численними зверненнями позивача до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, МВС України, Прем`єр-Міністра України в межах виконання рішення суду справі № 641/10426/16-а, суд першої інстанції вважав, що такі витрати не входять до складу судових витрат, визначених положеннями ст. 133 ЦПК України та не є збитками в розумінні положень ст. 22 ЦК України, а тому задоволенню не підлягають. Враховуючи, що рішення суду у справі № 641/10426/16-а, яке набрало законної сили 16.11.2017 року, на дату розгляду справи МВС України в частині виплати позивачу одноразової грошової допомоги не виконано, що завдає позивачу душевних страждань у вигляді стресу, неспокою, призвело до порушення його  звичайного ладу життя та позбавило його можливості реалізації своїх звичок та бажань, вважав, що з Державної казначейської служби за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відшкодування моральної шкоди на користь позивача підлягає стягненню 1 000,00 грн.
Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).
Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.
Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.
Так, постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04.07.2017 року в адміністративній справі № 641/10426/16-а, що залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.11.2017 року, визнано протиправними дії МВС України щодо неприйняття рішення про нарахування і виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням інвалідності 3 групи внаслідок захворювання, отриманого під час проходження служби в органах внутрішніх справ та повернення його матеріалів до Управління поліції охорони в Харківській області; зобов`язано МВС України прийняти рішення про нарахування і виплату позивачу за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС України, одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням інвалідності 3 гр. внаслідок захворювання, отриманого під час проходження служби в органах внутрішніх справ в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме, 20.09.2016 року та здійснити відповідні виплати.
Однак, як убачається із даних Єдиного державного реєстру судових рішень, не погоджуючись з постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 липня 2017 року та ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2017 року, Міністерство внутрішніх справ України та Управління поліції охорони в Харківській області,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, звернулось до Вищого адміністративного суду України з касаційними скаргами.
Постановою Верховного Суду від 16 березня 2020 року касаційні скарги Міністерства внутрішніх справ України та Управління поліції охорони в Харківській області задоволено частково.
Змінено постанову Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 липня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2017 року, шляхом викладення абзацу 3 резолютивної частини постанови Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 липня 2017 року у наступній редакції:
Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України розглянути документи ОСОБА_1 стосовно виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІII групи інвалідності відповідно до вимог Закону України "Про міліцію" і Порядку та умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850, з огляду на мотиви викладені у цьому рішенні.
В іншій частині постанову Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 липня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2017 року залишено без змін.
Переглядаючи дану адміністративну справу в касаційному порядку, суд встановив, що задовольняючи позов в частині зобов`язання  Міністерства внутрішніх справ України здійснити виплату одноразової грошової допомоги  ОСОБА_1 за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання Міністерства внутрішніх справ України, суди насправді визначили вид рішення, яке має прийняти суб`єкт владних повноважень за результатом розгляду заяви. За умови, що рішення, передбаченого законом, цей суб`єкт ще не ухвалював, зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу є передчасним і таким, що не відповідає засадам і завданню адміністративного судочинства, сенс якого насамперед полягає у здійсненні судового контролю за правомірністю рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які ним прийняті, вчинені чи допущені. За таких обставин належним способом захисту порушених прав позивача є покладення на Міністерство внутрішніх справ України обов`язку повторно розглянути заяву ОСОБА_1   із прийняттям відповідного рішення згідно з вимогами законодавства.
За змістом частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18).
Отже, дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт).
 Як убачається із рішення Верховного Суду від 16 березня 2020 року, грошового зобов`язання між МВС України та ОСОБА_1 не виникло, виникло лише зобов`язання вчинити певні дії, а саме повторно розглянути відповідні матеріали.
У відзиві на позовну заяву Какоркіна З.М. в інтересах МВС України зазначила, що 27.04.2018 року МВС України було затверджено висновок про прийняття рішення щодо нарахування і виплати одноразової грошової допомоги, за яким матеріали ОСОБА_1 скеровано до НПУ для розгляду та вжиття заходів згідно з законодавством щодо призначення та виплати йому ОГД у зв`язку із установленням 3 групи інвалідності, Установлено НПУ термін для надання інформації про вжиті заходи до 17.05.2018 року.
Згідно листа НПУ від 17.05.2018 року матеріали та копії висновків МВС України щодо призначення ОГД направлені до відповідних ліквідаційних комісій підрозділі ДСО при МВС України та органів поліції.
Тобто, фактично рішення про нарахування та виплату, прийнято не було, що не дає підстави для нарахування інфляційних втрат, а тому вимога щодо стягнення з МВС України  інфляційних втрат є передчасною та задоволенню не підлягає.
Задовольняючи позов в частині стягнення інфляційних втрат, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять жодних документів про прийняття МВС України відповідного рішення про нарахування та виплату позивачу ОГД, та як наслідок, дійшов неправильного висновку про наявність підстав для стягнення інфляційних втрат, здійснивши відповідні розрахунки за необґрунтований період та на не підтверджену жодними доказами суму ОГД.
Окрім того, безпідставним колегія суддів вважає висновок суду про часткове стягнення матеріальної та моральної шкоди з Державної казначейської служби України, з огляду на те, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.
Таким порушником в даному випадку є МВС України, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.
Будь-яких прав чи інтересів позивача Державною казначейською службою не порушено, питання щодо прийняття рішень про виплату чи не виплату ОГД  позивачу Державною казначейською службою  не вирішувалось та не могло бути вирішене, оскільки це не відноситься до компетенції цього органу.
За таких підстав, висновок суду першої інстанції щодо стягнення інфляційних втрат та моральної шкоди з Державної казначейської служби не може вважатись правильним.
Щодо позовних вимог про стягнення упущеної вигоди, колегія суддів відмічає наступне.
Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.
Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.
Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.
Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила її можливості отримати прибуток.
Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України у постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16.
Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання певних грошових сум.
Судом установлено, що при обрахуванні розміру збитків, позивач виходив із свого права на отримання відшкодування упущеної вигоди, у вигляді не отриманої ОГД від МВС України та позбавлення його прав та можливості на отримання доходу за розміщення належних йому коштів на депозитних рахунок банку за ставкою 14 % річних.
Зміст позовних вимог та встановлені судом обставини справи, дають підстави для висновку, що позивач при розрахунку розміру упущеної вигоди виходив із вірогідності таких збитків, які ймовірно могли бути йому завдані діями відповідача, які він вважає неправомірними.
Водночас, доказів реальної можливості отримувати вказаний дохід позивачем не надано, що вказує на наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу та не може бути підставою для його стягнення.
Відшкодування збитків є однією із форм або мір цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил вищевказаної статті, оскільки її першою частиною визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.
В даному випадку відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності МВС України, дії МВС України щодо невиплати ОГД  позивачу не визнавались незаконними, визнано протиправними лише дії МВС України щодо неприйняття рішення про нарахування і виплату позитивного чи негативного.
Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч.ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення упущеної вигоди задоволенню не підлягають, чого не можна сказати про збитки у розмірі  218,40 грн, які позивач поніс у зв`язку з невиконанням МВС України своїх функцій, що встановлено в рамках адміністративного провадження.
Позивач з метою відновлення свої порушених прав щодо неприйняття відповідачем рішення був змушений звертатися із заявами, зверненнями, скаргами до відповідних органів, у зв`язку із чим фактично витратив на поштові послуги 218,40 грн.
За таких підстав, колегія суддів вважає, що такі витрати повинні бути відшкодовані позивачу МВС України, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Суд першої інстанції помилково відніс такі збитки до складу судових витрат, та як наслідок дійшов неправильного висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
Також, колегія суддів не погоджується із встановленим судом першої інстанції розміром моральної шкоди та відмічає наступне.
Згідно з вимогами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, яких споживач зазнав унаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, що настали через незаконні винні дії продавця, виготівника, виконавця або через їх бездіяльність. Розмір відшкодування моральної шкоди встановлюється судом і визначення його не ставиться в залежність від наявності матеріальної шкоди, вартості товару (робіт, послуг), суми неустойки, а має ґрунтуватися на характері й обсязі моральних і фізичних страждань, заподіяних споживачеві у кожному конкретному випадку.
Обґрунтовуючи вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 40 000 грн, ОСОБА_1 посилався на те, що  він, будучи пенсіонером МВС України та маючи інвалідність, має право на отримання від держави соціальної допомоги у зв`язку зі встановленням інвалідності 3 групи внаслідок захворювання, отриманого під час проходження служби в органах внутрішніх справ в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме, 20.09.2016 року, однак, у зв`язку із протиправними діями МВС України він тривалий час не може отримати таку допомогу. Оскарження дій відповідачів у судовому порядку потягло за собою душевні хвилювання, розпач, відчуття соціальної незахищеності та стресу.
Оскільки дії Міністерства внутрішніх справ України щодо неприйняття рішення про нарахування і виплату позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності ІІІ групи внаслідок захворювання, отриманого під час проходження служби в органах внутрішніх справ, та повернення матеріалів про виплату такої одноразової грошової допомоги до Управління поліції охорони в Харківській області без розгляду по їх суті визнані в адміністративному судочинстві неправомірними, колегія суддів вважає, що позивач вправі заявити вимоги про стягнення на свою користь моральної шкоди внаслідок порушення своїх прав.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Крім того, у ч. 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як убачається із матеріалів даної позивачем на підтвердження своїх вимог про стягнення моральної шкоди суду надано виписки із історії хвороби, копії касових чеків про витрати на хірургічне втручання, копії скарг. 
Враховуючи обставини справи та аргументацію позивача щодо завданої моральної шкоди, принципи розумності та справедливості, та беручи до уваги тривалість процесу щодо відновлення позивачем свої порушених прав, колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню  з МВС України на користь ОСОБА_1 є недостатнім,  а тому такий розмір підлягає збільшенню з 1 000 грн до 5 000 грн.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині вирішення питання про стягнення судових витрат на його користь колегія суддів відмічає наступне.
Позивачем при поданні позовної заяви було заявлено про стягнення з МВС України на його користь судових витрат у справі.
Розрахунок таких витрат визначений у поданих ОСОБА_1 заявах від 02.02.2019 року та від  05.03.2019 року та складає 156 грн.
У якості доказів несення таких витрат, пов`язаних з розглядом даної справи, позивачем (на підтвердження направлення відповідачам відповіді на відзиви  від 02.02.2019 року та направлення до суду заяви від 05.03.2019 року )  в матеріалах справи містяться   відповідні поштові чеки  на суму  34 грн, 58 грн, 19 грн, та 45 грн, а отже, позивачем документально підтверджено витрати на поштові відправлення на суму 156 грн.
При апеляційному перегляді позивачем також було заявлено про стягнення додаткових витрат на поштові відправлення відзиву на апеляційні скарги, додаткових пояснень та заяв у сумі 118,50 грн, що підтверджено фіскальними  чеками.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу;2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України,  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Частиною 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки позивачем при зверненні до суду подано позов майнового характеру та немайнового характеру,  судовий збір справляється у розмірі у розмірі 2065,11 грн (1360,31+714,80).
Отже, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України з МВС України  в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 60,92 грн.
Також, з МВС України  на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені судові витрати на поштові відправлення у розмірі 274,50 грн.
Понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги колегія суддів залишає за МВС України.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, що понесені Державною казначейською службою України, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. При цьому неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Доводи апеляційних скарг частково знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді справи, а тому апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з інших підстав.

Керуючись  ст.ст. 369, 374, 376, 382, 384  ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Тимофеєвої Тетяни Миколаївни в інтересах Державної казначейської служби України та Какоркіної Зої Миколаївни в інтересах Міністерства внутрішніх справ України задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову.
Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України (код ЄДРПОУ 00032684, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) 218 (двісті вісімнадцять) грн 40 коп понесених витрат на поштові послуги та 5000 (п`ять тисяч) грн моральної шкоди, а всього 5 218 (п`ять тисяч двісті вісімнадцять) грн. 40 коп. 
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України (код ЄДРПОУ 00032684, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) судові витрати у розмірі 274 (двісті сімдесят чотири) грн 50 коп.
Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України (код ЄДРПОУ 00032684, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10) в дохід держави судовий збір  у розмірі 60 (шістдесят) грн 92 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.   

 
Головуючий                                                                                   Т.О. Невідома

Судді                                                                                               А.А. Пікуль

Д.Р. Гаращенко