Номер провадження: 22-ц/813/6353/20 
Номер справи місцевого суду: 500/9207/18
Головуючий у першій інстанції Грубіян Л. І.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М., 
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргуДержавного підприємства «Ізмаїльський морський торгівельний порт» на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Державного підприємства «Ізмаїльський морський торгівельний порту, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Первинна профспілкова ВПС «Захист справедливості» працівників Ізмаїльського морського торгового порту, Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерне товариства «Українська залізниця» про скасування розпорядження про притягнення до матеріальної відповідальності

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Ізмаїльський морський торгівельний порт, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Первинна профспілкова ВПС «Захист справедливості» працівників Ізмаїльського морського торгового порту, Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерне товариства «Українська залізниця» про скасування розпорядження про притягнення до матеріальної відповідальності.
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Ізмаїльський морський торгівельний порту, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Первинна профспілкова ВПС «Захист справедливості» працівників Ізмаїльського морського торгового порту, Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерне товариства «Українська залізниця» про скасування розпорядження про притягнення до матеріальної відповідальності – задоволено.
Скасовано Розпорядження № 25 від 25.09.2018 року та Розпорядження № 36 від 08.11.2018 року про притягнення до матеріальної відповідальності ОСОБА_1 .
Зобов`язано Державне підприємство «Ізмаїльський морський торгівельний порту (ЄДРПОУ 01125815) повернути незаконно стягнуту частину заробітної плати - ОСОБА_1 .
Стягнуто з Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговий порт» (ЄДРПОУ 01125815) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (паспорт серії НОМЕР_1 виданий Ізмаїльським РВ УМВС України в Одеській області 17.07.2006 року, РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 704, 80 (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок) грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Державне підприємство «Ізмаїльський морський торгівельний порт» подало до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати як незаконне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 лютого 2020 року та постановити у справі нове рішення, яким повністю відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позову. 
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
До суду апеляційної інстанції з`явився представник апелянта – ОСОБА_2 та представник третьої особи - Стинка С.С. 
Позивач ОСОБА_1 до суду не з`явився, проте 30.09.2020 року надіслав на електрону адресу апеляційного суду заяву, у якій просив відкласти розгляд справи. 
Однак відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність ОСОБА_1 , який належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, жодних поважних причин для відкладення розгляду справи не надано.
Заслухавши пояснення , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
За змістом ч.ч. 1, 4  ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам , з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що  розпорядженням №25 від 25.09.2018 року позивача притягнуто до матеріальної відповідальності у зв`язку з пошкодженням вагону №56619562 у розмірі 2 586 грн. 84 коп. (а.с.8)
Розпорядженням №36 від 08.11.2018 року позивача притягнуто до матеріальної відповідальності за пряму шкоду, завдану ДП «ІЗМ МТП» у зв`язку з пошкодженням вагону №56619561 у розмірі 1 703 грн. 75 коп.(а.с.9)
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, районний суд виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 щодо незаконності розпорядження №25 від 25.09.2018 року яким позивача притягнуто до матеріальної відповідальності у зв`язку з пошкодженням вагону №56619562 у розмірі 2586грн.84коп. та розпорядження №36 від 08.11.2018 року про притягнення позивача до матеріальної відповідальності у зв`язку з пошкодженням вагону №56619561 у розмірі 1703 грн.75 коп.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.
Так, відповідно до ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.
Матеріальна відповідальність працівників - це один з видів юридичної відповідальності, що виражається в обов`язку працівників покрити повністю або частково матеріальну шкоду, що була заподіяна з їх вини.
Працівники є відповідальними за заподіяну невиконанням своїх обов`язків шкоду. 
Для настання відповідальності необхідна сукупність обставин:
а) факт порушення трудових обов`язків - проте до суду не надано доказів в чому виразилось порушення трудових обов`язків позивачем, не відображено це і у розпорядженні №25 від 25.09.2018р. та в розпорядженні № НОМЕР_3 від 08.11.2018 року;
б) завдана пряма дійсна шкода підприємству – в даному випадку шкоду завдано третім особам;
в) винні, протиправні дії чи бездіяльність - не доведено в чому саме полягають винні дії позивача, при ознайомлені з актом, позивач зазначив, що з актом не згоден, при цьому пояснювальну у позивача не відбирали, чим порушено ст.149 КЗпП України;
г) причинний зв`язок між діями працівника та завданою шкодою - сама по собі робота по вивантаженню з вагонів не дає підстав вважати винним кранівника в пошкоджені вагонів.
Суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності.
Дані підстави є взаємодоповнюючими, відсутність хоча б однієї з них виключає відповідальність.
З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду про доведеність позовних вимог ОСОБА_1 .
У доводах апеляційної скарги, ДП «Ізмаїльський морський торгівельний порт» зазначає про те, що судом не досліджено належним чином докази, що містяться в матеріалах справи та помилково зроблено висновок про те, що шкода завдана не підприємству, а третім особам. Зокрема апелянтом зазначено, що підприємство оплатило на користь третьої особи вартість ремонту вагону, який пошкодив позивач і саме вказана сума є прямою дійсною шкодою, завданою ДП «ІМТП», яка відповідно до вимог ст. 136 КЗпП України підлягає відшкодуванню.
Проте, апеляційний суд вважає вказані доводи апелянта помилковими, з огляду на наступне. 
Так, пряма дійсна шкода це основний елемент юридичного складу, який породжує обов`язок працівника відшкодувати матеріальну шкоду і дає право підприємству, установі організації притягти працівника до матеріальної відповідальності. До категорії прямої дійсної шкоди належать зокрема: сплачені на користь контрагентів за цивільно-правовими договорами, державного чи місцевого бюджетів, державних органів суми неустойки, фінансових санкцій, пені.
Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Згідно ст. 130 КЗпП України неодержані підприємством, установою, організацією прибутки не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню працівником.
Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
Відповідно до ст. 136 КЗпП України, покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові.
Існує два способи стягнення шкоди:
1) за розпорядженням роботодавця коли працівник визнає вину та згоден відрахуванням, проте якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.
2) на підставі рішення суду.
Якщо завдано збитки безпосередньо підприємству, а працівник буде нести відповідальність в межах середньомісячного заробітку, то відшкодування здійснюється шляхом утримання суми завданої шкоди з зарплати працівника (не більше ніж 20% з однієї зарплати). В інших випадках завдана шкода стягується за рішенням суду. У разі якщо шкода завдана третім особам також застосовується судовий спосіб захисту – позов про відшкодування шкоди в порядку регресу. 
Судовим розглядом справи встановлено, що в даному випадку шкода була завдана третім особам, а тому відповідно повинна стягуватись в порядку регресу.
Не заслуговують на увагу суду і твердження апелянта про те, що службова записка позивача ОСОБА_1 та службова записка групового електромеханіка ВПК – 2 ОСОБА_3 не є достовірними доказами, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. 
Так, відповідно до ст. 79 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
З матеріалів справи вбачається, що в своїх поясненнях позивач зазначав, що 09.09.2018 року він заступив на зміну, отримав наряд-завдання на вивантаження окатиша на флот. За весь час-роботи на крані п/к «Сокол» №65, виконував вимоги інструкції по охороні праці №4 (машиніст-крана). Відхилення стріли і канатів не допускав. Грейфером борту не торкався. При цьому, позивач також зазначав, що портальний кран №65 на якому він працював технічно несправний, про що він писав службову записку та про ці обставини обізнане все керівництво порту.
Окрім того, відповідно до службової записки електромеханіка ОСОБА_3 (а.с.36) вбачається, що ПК – 65 був виданий 09.09.2018 року о 10год.10 хв. у справному стані докеру – механізатору (кранівнику) ОСОБА_1 , та про проблеми механізму повороту, кранівник повідомив в той же день (09.09.2018 року) чергового електромонтеру ППКЧ о 19.00год. 
З урахуванням наведеного, обґрунтованим є висновок суду щодо доведеності позовних вимог ОСОБА_1 щодо незаконності розпорядження №25 від 25.09.2018 року, яким позивача притягнуто до матеріальної відповідальності у зв`язку з пошкодженням вагону №56619562 у розмірі 2586грн.84коп. та розпорядження №36 від 08.11.2018 року про притягнення позивача до матеріальної відповідальності у зв`язку з пошкодженням вагону №56619561 у розмірі 1703 грн.75 коп.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду не виявлено і сторонами не надано таких нових доказів в суді апеляційної інстанції.
При цьому слід зазначити, що обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить саме на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України).
Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Виходячи з вищевказаного, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.
При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Ізмаїльський морський торгівельний порт» - залишити без задоволення. 
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Державного підприємства «Ізмаїльський морський торгівельний порту, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Первинна профспілкова ВПС «Захист справедливості» працівників Ізмаїльського морського торгового порту, Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерне товариства «Українська залізниця» про скасування розпорядження про притягнення до матеріальної відповідальності – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 09.10.2020 року.

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда