ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/1099/16	Головуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В. 	
Провадження № 22-ц/817/985/20 	Доповідач - Сташків Б.І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Сташків Б.І. 
суддів -  Хома М. В., Храпак Н. М., 
                                       за участю секретаря — Сович Н.А.
                                       та сторін— скаржника ОСОБА_1 , його                                                         представника адвоката Семусь Т.А., представника                                         Тернопільського міського відділу державної                                                 виконавчої служби Південно — Західного                                                 міжрегіонального управління Міністерства юстиції                                         -Гнатюк Н.В.

       розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 607/1099/16 за апеляційною скаргою Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно — західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано — Франківськ) на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2020 року, постановлену суддею Ромазан В.В.,повний текст ухвали складено 28 вересня 2020 року,у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно — Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано - Франківськ),- 
                                       ВСТАНОВИВ:
        У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із скаргою на дії державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), у якій просить скасувати постанову головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Гнатюк Н.В., від 15 травня 2020 року про встановлення йому тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у виконавчому провадженні ВП 21932673, відкритому за виконавчим листом №2-к-2, виданим 16.06.2009 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, де він є боржником.
       В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що 01 липня 2020 року, при перетині ним державного кордону України в пункті пропуску «Рава-Руська», з метою виїзду на роботу за кордон, зокрема в Польщу, йому було повідомлено, що постановою головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Гнатюк Н.В. від 15 травня 2020 року, ОСОБА_1 заборонено виїзд закордон. Скаржник вважає спірну постанову незаконною та такою, що підлягає скасуванню. Так, державним виконавцем не було доведено факту ухилення ним від виконання зобов`язань, які виникли згідно рішення суду у справі щодо сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час є повнолітнім. 
       Вважає, що факт того, що ОСОБА_1 не допускав ухилення від виконання зобов`язання, визначеного вказаним рішення суду, встановлено ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 20.11.2017 року, якою було ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2011 року у справі за поданням державного виконавця Другого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 та у задоволенні подання, відмовлено. 
       Крім того зазначав, що згідно п.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів» № 2234-VIII від 07 грудня 2017 року, який набрав чинності 06 лютого 2018 року, підставою для винесення державним виконавцем постанови, зокрема про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, є наявність заборгованості по сплаті аліментів на момент винесення, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці. Проте скаржник вважає, що згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Також зазначає, що тимчасові обмеження в праві є обмеженням прав особи.         Також зазначав, що оскільки, Законом України від 07.12.2017 року введені обмеження прав фізичної особи, зокрема, у праві виїзду за межі України та праві керування транспортними засобами, підставою для застосування котрих є наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, тому вважає, що такі обмеження можуть застосовуватись, якщо вказана заборгованість виникла лише після 06 лютого 2018 року. У постанові державного виконавця про встановлення тимчасових обмежень від 15 травня 2020 року вказано, що заборгованість за аліментами у ОСОБА_1 виникла за період з 15 жовтня 2010 року по 01 грудня 2016 року в сумі 123 560, 92 грн. Тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише при наявності достатніх на це достатніх підстав.
       Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2020 року скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Тернопільського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) - задоволено
       Визнано неправомірними дії головного державного виконавця Тернопільського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Гнатюк Н.В. щодо винесення нею постанови від 15 травня 2020 року про встановлення тимчасового обмеження боржнику у праві виїзду за межі України стосовно ОСОБА_1 .
       Скасовано постанову головного державного виконавця Тернопільського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Гнатюк Н.В. про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 15 травня 2020 року, якою встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа №2-к-2, виданого 16.06.2009 року.
       Не погодившись із вказаною ухвалою суду від Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно — західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м.Івано-Франківськ) поступила апеляційна скарга, в якій апелянт просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та постановити рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити.
       У доводах апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не врахування усіх обставин справи.
       Зокрема вказує, що у відповідності до ст. 71 Закону підставою для винесення спірної постанови про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду .за межі України є наявність заборгованості у ОСОБА_1 більше 6 місяців, яка була наявна станом на 15 травня 2020 року.
       Апелянт також зазначає, що 21 грудня 2012 року за вих. № 19/100333/16 державним виконавцем направлено лист гр. ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) з проханням повідомити чи кошти зазначені в квитанціях, які перебувають у матеріалах виконавчого провадження, реквізити яких зазначені іспанською мовою про перерахування коштів відправник ОСОБА_4 , адресат ОСОБА_3 ,були нею отримані як аліменти по в/л № 2-к-2 від 16.06.2009 року. 12 лютого 2013 року до Відділу надійшов лист стягувана ОСОБА_3 про те що кошти в сумі 8910,20 Євро, які їй надсилались з 10.11.2006 року по 27.11.2012 року не були аліментами. Зважаючи-на те що в квитанціях відсутнє призначення платежу «аліменти» та лист стягувана, державним виконавцем дані кошти не були зараховані як сплата. 
       У судовому засіданні представник Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно — Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - Гнатюк Н.В. підтримала подану апеляційну скаргу, просила її задовольнити, посилаючись на доводи викладені в ній.
       Скаржник ОСОБА_1 та його представник адвокат Семусь Т.А. У судовому засіданні заперечили проти поданої апеляційної скарги, просили її залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
       Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 червня 2009 року у справі №2-к-2/09 визнано рішення Окружного Суду в м.Катовіце (Республіка Польща) від 29.12.2003 року про стягнення із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає: АДРЕСА_2 ) на користь неповнолітнього сина сторін ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 аліментів, у розмірі по 815 грн. 21 коп., що згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 350 польських злотих, щомісяця починаючи з 20 січня 2004 року.
       В порядку виконання вказаного судового рішення Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 26 листопада 2009 року видано виконавчий лист №2-к-2/2009.
       З метою примусового виконання виконавчого листа №2-к-2/2009 від 26 листопада 2009 року, 15 жовтня 2010 року державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №21932673.
       Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2011 року встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителя АДРЕСА_2 до виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 червня 2009 року.
       Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 20.11.2017 року скасовано ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2011 року у справі за поданням державного виконавця Другого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , та постановлено нову ухвалу, якою у задоволенні подання - відмовлено.
       Згідно копій матеріалів виконавчого провадження, зокрема актів нарахування заборгованості по аліментах від 15.10.2010 р.,01.02.2011 р., 01.07.2011 р., 01.11.2012 р. 27,06.2013 р., 03.12.2015 р., розрахунків заборгованості по аліментах від 31.05.2016 р. та 15.05.2020 р., встановлено, що у боржника ОСОБА_1 , станом на 01.12.2016 року наявна заборгованість по аліментних платежах в сумі 123 650,92 грн., розрахунок проведений із січня 2004 року.
       Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2016 року, яка набрала законної сили, задоволено подання державного виконавця Другого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. Визначено частку ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_4 - в розмірі 1/6 її частини.
       Відповідно до протоколу №226679 проведення електронних торгів від 10.01.2017 р., щодо реалізації 1/6 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_4 , торги не відбулися через відсутність допущених учасників торгів.
       Згідно матеріалів виконавчого провадження та пояснень державного виконавця з`ясовано, що заборгованість по аліментах нарахована ОСОБА_1 за період часу, з січня 2004 року по 01 грудня 2016 року, що підтверджено розрахунками заборгованості боржника, здійсненими державним виконавцем. 
       Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 та визнаючи неправомірними дії головного державного виконавця Тернопільського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Гнатюк Н.В. щодо винесення нею постанови від 15 травня 2020 року про встановлення тимчасового обмеження боржнику у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем при дослідженні питання винесення спірної постанови не доведено її обґрунтованість, а саме не надано доказів умисного ухилення боржника від сплати аліментів, покладених на нього судовим рішенням. 
       Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.        
       Закон України «Про виконавче провадження» не передбачає повторну передачу на реалізацію майна боржника, яке не продане через відсутність покупців. 
       Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. 
       Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.
       Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).
       Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII, чинного на час винесення оскаржуваної постанови) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
       Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
       При виконанні судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
       Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.
        ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою в порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця. Відповідно до змісту скарги та заявлених вимог заявник, зокрема, не погоджується з винесеними державним виконавцем постановами про встановлення тимчасового обмеження йому тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
       Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
       Відповідно до статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
       Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
       Щодо оскарження постанов про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України; у праві керування транспортними засобами, у праві полювання, у праві користування вогнепальною, мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії
       Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України, в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.
       Згідно з пунктом 5 частини першої статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.
       Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
       Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».
       Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
       Верховний Суд звертає увагу, що Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.
       Згідно із частиною першою статті 71 Закону № 1404-VIII порядок стягнення аліментів визначається законом. 
       Закон України №2234-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів», який набрав чинності 06 лютого 2018 року внесено зміни до ряду законодавчих актів, у тому числі й до Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема, посилено відповідальність платників аліментів у разі допущення заборгованості, введено відповідні заходи та порядок їх застосування з наданням відповідних повноважень державному виконавцю. 
       Відповідно до частини дев`ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження`у редакції чинної на час винесення державним виконавцем постанови від 21 лютого 2018 року, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови:
1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;
2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;
3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;
4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.
       В судовому засіданні встановлено, що рішенням республіки Польща від 29 грудня 2003 року покладено обов`язок на кожного з батьків утримувати сина сторін. А також стягує з відповідача ОСОБА_1 на користь неповнолітнього сина аліменти в розмірі 350 злотих щомісячно, які необхідно платити на користь ОСОБА_5 до 15 числа кожного місяця, починаючи з дати набуття чинності цього рішення.
       Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 16 червня 2009 року задоволено клопотання головного управління юстиції в Тернопільській області в інтересах громадянки республіки Польща. Визнано рішення окружного суду в м. Катовіце(республіка Польща) від 29.12.2003 року про стягнення з відповідача ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) проживаючого в АДРЕСА_2 на користь неповнолітнього сина сторін ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживаючого в республіка Польща. АДРЕСА_3 до 15 числа кожного місяця, а у разі недодержання строку платежу чергової аліментної виплати разом з відсотками за законом у розмірі 815грн.21 коп., що згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 350 польських злотих, щомісячно починаючи з 20 січня 2004 року.
       Постановою старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції від 15 жовтня 2010 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №2-к-2 виданого 16.06.2009 року.
       Із матеріалів виконавчого провадження та пояснень державного виконавця з`ясовано, що заборгованість по аліментах нарахована ОСОБА_1 за період часу, з січня 2004 року по 01 грудня 2016 року, що підтверджено розрахунками заборгованості боржника, здійсненими державним виконавцем. 
       Із наданих суду копій матеріалів виконавчого провадження, зокрема актів нарахування заборгованості по аліментах від 15.10.2010 р.,01.02.2011 р., 01.07.2011 р., 01.11.2012 р. 27,06.2013 р., 03.12.2015 р., розрахунків заборгованості по аліментах від 31.05.2016 р. та 15.05.2020 р., встановлено, що у боржника ОСОБА_1 , станом на 01.12.2016 року наявна заборгованість по аліментних платежах в сумі 123 650,92 грн., розрахунок проведений із січня 2004 року. 
       Встановивши, що боржник має заборгованість зі сплати аліментів, суд першої інстанції повинен перевірити чи обґрунтовано державний виконавець у визначений законом спосіб та в межах наданих йому повноважень обмежив боржника прийнявши постанову про встановлення тимчасового обмеження його у праві виїзду за межі України, та чи правильно застосував до спірних правовідносин положення статей 18, 71 Закону України «Про виконавче провадження». 
       Виходячи із наявних доказів, що містяться в матеріалах цивільної справи, судова колегія прийшла до висновку, що державний виконавець діяв виключно в межах своїх повноважень та вимог Закону України «Про виконавче провадження», вживав заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Встановивши, що за боржником рахується заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини, розмір якої перевищує сукупну суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець правомірно виніс постанову про обмеження боржника у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.
       Така позиція узгоджується і з постановою Верховного Суду від 19 листопада 2020 року у справі за № 1309/10801/12; від 02 листопада 2020 року у справі за № 552/6704/16-ц. 
       У контексті цієї санкції можна виокремити рішення ЄСПЛ у справі "Торресі проти Італії" (заява № 68957/16). У рамках цієї справи скарга заявника полягала в тому, що він не міг отримати новий закордонний паспорт і виїхати за кордон через наявність боргів з аліментів. Вирішуючи справу, ЄСПЛ зазначив, що ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції справді гарантує будь-якій особі право на виїзд із будь-якої країни для в`їзду в будь-яку іншої країну, у яку вона може бути прийнята. Тому відмова адміністративних органів Італії видати заявникові паспорт вказує на факт втручання в це право. Оцінюючи законність такого заходу, ЄСПЛ зауважив, що в тому випадку втручання було засноване на законі. Цей захід спрямований на забезпечення інтересів дітей і мав на меті захистити права інших осіб, а саме право дітей на належне утримання. З урахуванням вказаних обставин ЄСПЛ дійшов висновку, що заява була необґрунтована, а тому її відхилили.
       Судова колегія не приймає доводи скаржника ОСОБА_1 про те, що боржник в період 2006 по 2012 року добровільно сплачував аліменти представивши відповідні квитанції про грошові перекази на адресу стягувача, оскільки державним виконавцем перевірялися ці докази, і стягувач ОСОБА_8 не визнає їх як сплата аліментів. Сам ОСОБА_1 не звертався в суд із заявою на дії державного виконавця про зарахування цих грошових переказів як сплату аліментів.
       Посилання на те, що йому про заборгованість стало відомо тільки в 2014 році, не ґрунтуються на доказах, є протирічивими щодо пояснення про добровільне погашення заборгованості .
       Із матеріалів цивільної справи вбачається, що раніше Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2011 року встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , жителя АДРЕСА_2 , до виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 червня 2009 року.
       Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 20.11.2017 року скасовано ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2011 року у справі за поданням державного виконавця Другого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , та постановлено нову ухвалу, якою у задоволенні подання – відмовлено.
       Після цього ОСОБА_1 не вживав заходів щодо врегулювання питання погашення заборгованості по аліментах. 
       Посилання апеляційної скарги на те, що оскільки закон зворотної дії в часі не має, то строк несплати аліментів за шість місяців для винесення постанови державного виконавця повинен був обчислюватися з дня набрання чинності Закону України «Про виконавче провадження» у відповідній редакції, з 06 лютого 2018 року, не заслуговують на увагу, так як підставами для винесення постанови, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», є саме наявність заборгованості зі сплати аліментів, яка утворилася після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. 
       Так, згідно з частиною четвертою статті 11 Закону № 1404-VIII cтрок обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частин дев`ятої, дванадцятої статті 71 цього Закону, обчислюється з наступного робочого дня після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
       Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 639/1140/18, провадження № 61-6208 св 19, дійшов висновку, що оскільки закон зворотної дії в часі не має, то  посилання на те, що строк несплати аліментів за шість місяців для винесення постанови державного виконавця повинен був обчислюватися з дня набрання чинності Закону у відповідній редакції, тобто з 06 лютого 2018 року, не заслуговують на увагу, так як підставами для винесення постанови, передбачених пунктами 1 - 4 частини дев`ятої статті 71 Закону є саме наявність заборгованості зі сплати аліментів, яка утворилася після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців.
       Аналогічна позиція викладена і у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі за № 635/11120/130ц.
       Судова палата апеляційної інстанції прийшла до висновку, що визначення розміру заборгованості, за наявності якої до боржника застосовуються відповідні обмеження, є саме порядком визначення заборгованості, а не встановленням відповідальності боржника, а згідно з частиною четвертою статті 11 Закону №1404-VIIIстрок для застосування обмежень, передбачених частиною дев`ятою статті 71 цього Закону обчислюється з наступного робочого дня після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а не з дня набрання чинності Законом № 2234-VIII. 
       Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
       При цьому, колегія суддів враховує вимоги ст. 18 ЦПК України, відповідно до яких судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
       Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
       У справі «Soering vsUK» від 7 липня 1989 року Європейський суд з прав людини визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Також, будь-яке тлумачення гарантованих прав та свобод, повинно відповідати загальним положенням Конвенції, метою якої є забезпечення і сталий розвиток цінностей демократичного суспільства. Тобто, на державі лежить безпосередній обов`язок дотримуватися прав та свобод особи і забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання судових рішень, що набрали законної сили. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам   ст. 6 Конвенції.
       Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд.
       Також у справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду.
       З урахуванням наведеного, що обмеження у праві виїзду за кордон, встановлених постановою головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Гнатюк Н.В., від 15 травня 2020 року, ніяким чином не може порушувати права  боржника, оскільки така міра є тимчасовою і  тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є дієвою юридичною санкцією, яка в такому випадку зумовить пришвидшення виконання рішення суду.
       Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
       Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
       Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
       Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).
       Таким чином, у зв`язку неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, постановлена судом ухвала підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно — Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано — Франківськ).
       Відповідно до ст.452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо буде постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби, приватного виконавця,якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.
       Таким чином, оскільки скарга ОСОБА_1 на дії державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно — Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано — Франківськ) до задоволення не підлягає, слід стягнути з ОСОБА_1 на користь Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно - західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано — Франківськ) понесені судові витрати в суді апеляційної інстанції у розмірі 2102 грн. 
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,- 

                                       ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно - західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано — Франківськ) — задовольнити.
       Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2020 року — скасувати.
       Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно — Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано — Франківськ) від 15 травня 2020 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України у виконавчому провадженні ВП 21932673, відкритому за виконавчим листом №2-к-2, виданого 16 червня 2009 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області — відмовити.
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно - західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано — Франківськ) понесені судові витрати в суді апеляційної інстанції у розмірі 2102 грн. 
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Дата складання повного тексту постанови - 22 грудня 2020 року.

       Головуючий:                                                         Сташків Б.І.
                                                        
                                                                               Хома М.В.

       Судді:                                                                Храпак Н.М.