Постанова
Іменем України
 
14 грудня 2020 року
місто Київ
 
справа № 235/2304/18
провадження № 61-6597св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Бета-Агро-інвест»,
відповідачі: ОСОБА_1 , фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бета-Агро-інвест» на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 жовтня 2018 року у складі судді Хмельової С. М. та постанову Донецького апеляційного суду від 20 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Корнистої О. І., Дундар І. О., Жданової В. С.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У травні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бета-Агро-інвест» (далі - ТОВ «Бета-Агро-інвест») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 
(далі - ФОП  ОСОБА_2 ) про визнання договору оренди недійсним та визнання укладеною додаткової угоди.
Позивач обґрунтовував визначені ним вимоги тим, що між ТОВ «Бета-Агро-інвест» та ОСОБА_1 20 серпня 2007 року укладено договір оренди землі на 10 років. Від ОСОБА_1 13 квітня 2017 року надійшла заява, у якій він, на думку позивача, невмотивовано відмовляється від продовження строку дії договору. 24 червня 2017 року орендодавцю вручено повідомлення про намір скористатися переважним правом на поновлення договору оренди на новий строк, запропоновано інші привілейовані умови договору оренди, що були викладені у додатковій угоді. Позивач не отримав будь-якої відповіді від ОСОБА_1 ; підстави, за якими він відмовився від укладення з ТОВ «Бета-Агро-інвест» додаткової угоди, ним не відомі. У подальшому, стало відомо, що 17 жовтня 2017 року ОСОБА_1 уклав договір оренди землі з ФОП  ОСОБА_2 . 
Зважаючи на наведене, ТОВ «Бета-Агро-інвест» просило визнати недійсним договір оренди землі від 17 жовтня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ФОП  ОСОБА_2 , визнати укладеною додаткову угоду до договору оренди землі від 20 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Бета-Агро-інвест».
Стислий виклад заперечень відповідачів
ОСОБА_1 надав відзив на позов, в якому заперечував проти пред`явлених вимог, оскільки вони є необґрунтованими і в задоволені позову, на його думку, необхідно відмовити.
ФОП  ОСОБА_2 у відзиві на позов зазначила, що позовні вимоги не визнає повністю, просила у задоволені позову ТОВ «Бета-Агро-інвест» до ОСОБА_1 , ФОП  ОСОБА_2 про визнання договору оренди недійсним та визнання укладеною додаткової угоди відмовити.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 20 лютого 2019 року, у задоволенні позовних вимог ТОВ «Бета-Агро-інвест» до ОСОБА_1 , ФОП  ОСОБА_2 про визнання договору оренди недійсним та визнання укладеною додаткової угоди відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовувалося тим, що позивач висловив своє бажання продовжити договір оренди на новий строк, проте ОСОБА_1 висловив небажання продовжувати строк дії договору оренди землі, а також ТОВ «Бета-Агро-інвест» після закінчення строку дії договору не користувалося земельною ділянкою, орендну плату не сплачувало після закінчення строку дії договору, орендодавець ОСОБА_1 продовжував наполягати на відмові від продовження дії договору оренди. Договір оренди землі з ФОП  ОСОБА_2 укладено 17 жовтня 2017 року, коли перемовини щодо продовження договору від 20 серпня 2007 року закінчилися, тобто факт порушення переважного права ТОВ «Бета-Агро-інвест» на укладення договору оренди землі не знайшов свого підтвердження.
Апеляційний суд додатково зазначив, що доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції щодо непідтвердження факту порушення переважного права ТОВ «Бета-Агро-інвест» не відповідають обставинам справи, оскільки відповідно до фактичних обставин умови щодо поновлення договору оренди землі, передбачені частинами другою-п`ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі», відсутні, оскільки відповідач ОСОБА_1 на пропозицію продовження договору оренди відмовився, тобто переважне право позивача не порушено. Посилання в апеляційній скарзі на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 18 січня 2018 року у справі № 910/12017/17, апеляційний суд визнав необґрунтованим.
Додатковим рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2018 року понесені ТОВ «Бета-Агро-інвест» інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи за позовом ТОВ «Бета-Агро-інвест» до ОСОБА_1 , ФОП  ОСОБА_2 про визнання недійсним договору оренди землі та визнання укладеною додаткової угоди, а саме витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із залученням експертів, покладено на ТОВ «Бета-Агро-інвест».
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у березні 2019 року, ТОВ «Бета-Агро-інвест» просить скасувати рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 жовтня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 20 лютого 2019 року, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Заявник зазначає, що:
-          ТОВ «Бета-Агро-інвест» як належний та добросовісний орендар виконало всі необхідні умови задля реалізації переважного права оренди (добросовісне виконання обов`язків за договором, своєчасне повідомлення про намір реалізувати переважне право, надіслання проекту додаткової угоди, відсутність мотивованих заперечень);
-           ОСОБА_1 не надав відповіді на пропозицію ТОВ «Бета-Агро-інвест» щодо поновлення договору, не повідомив заявника про намір укласти договір оренди землі із іншим орендарем, а також про причини відмови у поновленні договору оренди землі;
-          умови, на які погодився ОСОБА_1 , підписуючи договір оренди землі з ФОП  ОСОБА_2 , були прийнятними та навіть більш вигідними для ТОВ «Бета-Агро-інвест»;
-          судами першої та апеляційної інстанцій не застосовано до спірних правовідносин правові висновки, викладені у постановах колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 січня 2018 року у справі № 910/12017/17, колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 702/699/16-ц (провадження № 61-10454св18), Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 530/212/17 (провадження № 14-330цс18).
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У наданому відзиві ФОП  ОСОБА_2 просить касаційну скаргу ТОВ «Бета-Агро-інвест» залишити без задоволення, а рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 жовтня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 20 лютого 2019 року залишити без змін. Зазначає, що судами правильно встановлено відсутність факту порушення переважного права ТОВ «Бета-Агро-інвест» на поновлення договору оренди землі на новий строк у зв`язку з відмовою орендодавця від продовження дії договору оренди землі.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» 
(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, яка переглядається, подана у 2019 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, за якими судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку є власником земельної ділянки, площею 7, 0964 га, яка розташована на території Іванівської сільської ради Покровського (колишнього Красноармійського) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі розпорядження Красноармійської райдержадміністрації від 16 березня 2006 року № 108.
Між ТОВ «Бета-Агро-інвест» та ОСОБА_1 20 серпня 2007 року укладено договір оренди землі. Відповідно до умов цього договору орендодавець ОСОБА_1 надав, а орендар ТОВ «Бета-Агро-інвест» прийняв у строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В оренду передано земельну ділянку, площею 7, 0964 га ріллі, кадастровий номер 1422781600:11:000:0409.
Пунктом 8 договору передбачено, що договір укладено на 10 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.
Пунктом 9 договору передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у формі та у розмірах: 1 % від нормативної оцінки земельної ділянки (рілля) - 723, 99 грн.
Договір зареєстровано у Красноармійському районному відділі Донецької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» 20 серпня 2007 року.
Таким чином, договір оренди землі закінчив дію 20 серпня 2017 року.
ОСОБА_1 13 квітня 2017 року звернувся до ТОВ «Бета-Агро-інвест» із заявою про повернення йому земельного паю, загальною площею 7, 0964 га, ріллі на території Іванівської сільради для ведення сільськогосподарського виробництва, оскільки строк договору оренди землі закінчується 20 серпня 2017 року.
ТОВ «Бета-Агро-інвест» листом від 20 червня 2017 року звернулося до ОСОБА_1 з повідомленням про намір скористатися своїм переважним правом на продовження договору оренди землі. У цьому листі зазначено, що підприємством передбачено збільшення орендної плати до 4 % від нормативної грошової оцінки землі у 2017 році та 5 %, починаючи з 2018 року, що становитиме 11 951, 17 гривень на рік, але таке підвищення можливе тільки за умови поновлення договору на новий строк. У випадку, якщо ОСОБА_1 не має наміру поновлювати договір за жодних умов, ТОВ «Бета-Агро-інвест» просить його надати письмову відмову із зазначенням причин такої відмови. Також у листі зазначено, що якщо власник земельної ділянки не виявить бажання продовжити договір оренди, ТОВ «Бета-Агро-інвест» буде вимушене у 2017 році нарахувати орендну плату в розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки та за фактичний період використання земельної ділянкою, як це передбачено діючим договором, це будуть не бажані, але вимушені заходи. У випадку згоди на поновлення договору за бажанням ОСОБА_1 йому буде сплачена орендна плата за 2017 рік в повному обсязі (4 % - 9 560, 94 грн) достроково під час підписання додаткової угоди. Лист отримано ОСОБА_1 24 червня 2017 року.
Суд першої інстанції критично оцінив зміст листа позивача про намір продовжити договір оренди, оскільки позивач вдався до маніпулювання з розміром плати за оренду землі, ставлячи умову про те, що якщо відповідач ОСОБА_1 погодиться на продовження договору, то отримає у 2017 році 9 560, 94 грн, а у випадку відмови отримає 1 312, 08 грн, які і отримав у результаті.
Між  ОСОБА_1 та ФОП  ОСОБА_2 17 жовтня 2017 року укладено договір оренди землі. Відповідно до цього договору орендодавець ОСОБА_1 надав, а орендар ФОП  ОСОБА_2 прийняла в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В оренду передано земельну ділянку, площею 7, 0964 га ріллі, кадастровий номер 1422781600:11:000:0409.
Пунктом 8 цього договору передбачено, що договір укладено на 10 років.
Пунктом 9 договору передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 3 % від нормативної оцінки земельної ділянки, що становить 7 171, 06 грн на рік.
Листом від 20 жовтня 2017 року ТОВ «Бета-Агро-інвест» повідомлено ОСОБА_1 про те, що земельні ділянки, за якими закінчилися договори оренди землі та за якими надійшли відмови від поновлення їх на новий строк, після збирання врожаю звільнені підприємством та повернені їх власникам. Будь-які роботи на таких земельних ділянках не проводяться. Заборгованість за орендною платою відсутня.
Листом від 20 жовтня 2017 року повідомлено, що ТОВ «Бета-Агро-інвест» проводить інформування фіскальних (податкових) органів про зменшення земель, які обробляються, причин такого зменшення та коригування за сумами податкових відрахувань; проінформовано податкові органи про те, що в цьому році була припинена господарська діяльність на ділянці та вона повернута ОСОБА_1 . Роз`яснено власнику про його податкові зобов`язання.
Згідно з довідкою про ротацію культур на спірній земельній ділянці за період з 2007 до 2017 року була така ротація сільськогосподарських культур: 
2008, 2009, 2012, 2014, 2016 роки - озима пшениця, 2007, 2010, 2013, 2015, 2017 роки - соняшник, 2011 рік - соя.
Таким чином, соняшник засівався на земельній ділянці ОСОБА_1 п`ять разів у 2007, 2010, 2013, 2015, 2017 роках, що є порушенням наказу Міністерства аграрної політики України, Української академії аграрних наук від 18 липня 2008 року № 440/71, відповідно до якого культуру соняшника рекомендовано чергувати у сівозміні через 7-9 років, пару за 10 років не було.
Свідок ОСОБА_3 суду надав показання, що у 2007 році він також укладав договір з ТОВ «Бета-Агро-інвест». На земельних ділянках орендар часто засівав соняшник, орендодавцям давали погане зерно, тому повідомили орендаря заздалегідь, що не будуть продовжувати договори. Свідку у 2017 році орендну плата заплатили в розмірі 1 300, 00 грн.
Свідок ОСОБА_4 суду дала показання, що перебуває у фактичному шлюбі з ОСОБА_1 . Свідку відомий випадок, коли до чоловіка приїжджали люди та голосно розмовляли, вимагали підписати договір, погрожували. Якість зерна у ТОВ «Бета-Агро-інвест» погана, тому орендну плату зерном не брали, а купляли в іншому місці.
Свідок ОСОБА_5 суду показав, що він з 2010 року є керівником позивача. Орендодавці йому ніколи не скаржилися, що погане зерно, претензій не пред`являли. Орендодавцям пропонувалося, яким чином вони бажають отримати орендну плату: зерном, зерновідходами або грошима. Також пропонувалася послуга з оранки городів, всі відмовилися.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».
Законом України «Про оренду землі» (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.
Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
У частині першій статті 777 ЦК України закріплено переважне право наймача, який належно виконує свої обов`язки за договором, на укладення договору на новий строк та передбачено певну процедуру здійснення цього права.
Правові підстави переважного права орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк визначені статтею 33 Закону України «Про оренду землі», якою фактично передбачено два способи пролонгації договору оренди землі.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 33 цього Закону після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).
Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. У разі смерті орендодавця до спливу строку дії договору оренди землі орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це спадкоємця земельної ділянки протягом місяця з дня, коли йому стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку.
До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.
При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.
Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.
Частинами восьмою та одинадцятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді.
Тобто реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури поновлення договору оренди землі.
Ці положення узгоджуються із загальною нормою частини першої статті 777 ЦК України.
При цьому реалізація переважного права на поновлення договору оренди, передбаченого частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива за умови як дотримання встановленої цією нормою (частини другої-п`ятої статті 33 Закону України «Про оренду землі») процедури, так і наявності волевиявлення сторін.
Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 902/619/17, від 27 червня 2019 року у справі № 923/925/18.
Частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі, зокрема, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, буде порушене в разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право, продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і відсутності протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди заперечень орендодавця щодо поновлення договору.
Частинами восьмою, дев`ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, враховуючи, що до закінчення строку дії договору оренди землі від 20 серпня 2007 року ОСОБА_1 повідомив ТОВ «Бета-Агро-інвест» про відсутність у нього наміру продовжувати дію зазначеного договору оренди землі, а після закінчення дії цього договору ТОВ «Бета-Агро-інвест» припинило користуватися земельною ділянкою, переданою в оренду за цим договором, що свідчить про те, що сторони не дійшли згоди щодо продовження дії договору оренди землі.
Необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що ТОВ «Бета-Агро-інвест» як орендар виконало приписи частини першої статті 33 Закону України «Про оренду землі» у встановлений строк повідомило належним чином власника землі про намір продовжити договір оренди, при цьому ОСОБА_1 у передбачений законом строк не надав відповіді на отримане повідомлення. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено протилежне, зокрема, що орендодавець не виявив намірів продовжувати договір оренди землі з ТОВ «Бета-Агро-інвест», яке погодилося з таким рішенням орендодавця та після збору врожаю повернуло земельну ділянку власнику, а тому такі доводи зводяться до переоцінки доказів у справі, що свідчить про остаточне визначення позивачем подальших відносин з орендодавцем та спростовує довід касаційної скарги позивача про відсутність у ТОВ «Бета-Агро-інвест» наміру відмовлятися від свого переважного права. Відповідно до положень частин восьмої, одинадцятої статті 33 Закону України «Про оренду землі» заявник мав можливість оскаржити у суді наявне зволікання орендодавця в укладенні додаткової угоди, проте не скористався таким правом.
Достеменно знаючи про волевиявлення орендодавця не продовжувати договірних відносин щодо оренди належної йому земельної ділянки, позивач не скористався своїм правом оскаржити в судовому порядку відмову (зволікання) орендодавця, як це передбачено частинами восьмою, дев`ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі», а звернувся до суду з позовом лише у травні 2018 року, тобто вже після укладення ОСОБА_1 нового договору оренди з ФОП  ОСОБА_2 , про визнання його недійсним у цьому провадженні.
Зважаючи на наведене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про недоведеність позивачем порушення його переважного права на продовження дії договору оренди, передбаченого статтею 33 Закону України «Про оренду землі», а також про відсутність підстав, передбачених статтею 215 ЦК України, для визнання договору оренди, укладеного 17 жовтня 2017 рокуміж ОСОБА_1 та ФОП  ОСОБА_2 , недійсним.
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 235/2303/18 (провадження № 61-7563св19), від 24 липня 2019 року у справі № 235/4755/18 (провадження № 61-10788св19), від 12 березня 2020 року у справі № 235/3049/18-ц (провадження № 61-14211св19), від 27 березня 2020 року у справі № 235/3040/18 (провадження № 61-3603св19), від 27 березня 2020 року у справі № 235/2814/18 (провадження № 61-5440св19), від 01 вересня 2020 року у справі № 235/3038/18 (провадження № 61-3351св19), від 03 вересня 2020 року у справі № 235/3047/18 (провадження № 61-4427св19), від 03 вересня 2020 року у справі № 235/2818/18 (провадження № 61-8899св19).
Правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 702/699/16-ц (провадження № 61-10454св18), на який посилається заявник у касаційній скарзі, зроблений у справі з подібними правовідносинами (переважне право на поновлення договору оренди). Судове рішення Верховного Суду містить висновок про те, що для застосування частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі» необхідною умовою є продовження користування земельною ділянкою. Правові висновки у зазначеній справі не підтверджують доводів заявника.
Не підлягають також застосуванню правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 530/212/17 (провадження № 14-330цс18), відповідно до яких за відсутності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди земельної ділянки з попереднім добросовісним орендарем та за відсутності попереднього повідомлення орендодавця про намір укласти новий договір оренди з новим орендарем, переважне право діючого орендаря, передбачене статтею 33 Закону України «Про оренду землі», буде порушеним, а така поведінка орендодавця стосовно попереднього орендаря має підстави вважатися недобросовісною. 
У справі, яка переглядалася Великою Палатою Верховного Суду, встановлено, що фактично орендодавці і орендар дійшли згоди щодо укладення договорів оренди на новий строк, у тому числі і з істотними умовами, однією з яких є розмір орендної плати; підписали ці договори, що також не заперечувалося відповідачами. Натомість, у справі, яка переглядається, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що сторонами договору від 20 серпня 2007 року не досягнуто згоди щодо укладення договору оренди землі на новий строк, після його закінчення орендар повернув земельну ділянку орендодавцю. 
Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладені у постанові від 18 січня 2018 року у справі № 910/12017/17 зроблені щодо необхідності з`ясування обставин, пов`язаних з наміром власника використовувати спірне приміщення саме для власних потреб, оскільки з`ясування, що майно буде знову передаватися в оренду, свідчитиме про порушення власником статті 285 ГК України та статті 777 ЦК України. У цій постанові зроблено висновок щодо нерухомого майна набутого у користування за договором оренди з правом викупу, правове регулювання якого відмінне від спірного майна у цій справі - земельної ділянки.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції і на законність судового рішення суду апеляційної інстанції не впливають. Повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03).
Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду 
ТОВ «Бета-Агро-інвест» 19 листопада 2019 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду із клопотанням, у якому просило передати вирішення цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з наявністю виключної правової проблеми, а також у зв`язку з тим, що така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна одночасна наявність двох підстав: виключна правова проблема та необхідність формування єдиної правозастосовчої практики.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц, виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.
Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки у поданому клопотанні відсутні посилання на обставини справи, які по-різному трактуються судами у справах з подібними фактичними обставинами та правовідносинами, які б свідчили про те, що передача цієї справи до Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Крім того, Верховний Суд встановив, щодо стосовно спірних правовідносин у суду касаційної інстанції склалася усталена судова практика, про що зазначено раніше.
Наведені заявником аргументи для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, в розумінні приписів частини п`ятої статті 403 ЦПК України, не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему.
Зазначені заявником як приклади різного тлумачення норм матеріального права постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду та Касаційного господарського суду не підлягають врахуванню, оскільки, як вже встановлено, вони не підлягають застосуванню до спірних правовідносин у справі, яка переглядається, оскільки фактичні обставини справ відрізняються та не є подібними.
Отже, підстави для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду указаної справи згідно зі статтею 403 ЦПК України відсутні, а тому у задоволенні такого клопотання необхідно відмовити.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Таким чином, доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги ТОВ «Бета-Агро-інвест», не можуть бути підставами для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах першої та апеляційної інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Верховний Суд встановив, що суди першої та апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга ТОВ «Бета-Агро-інвест» підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - залишенню без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду залишити без задоволення.
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бета-Агро-інвест» залишити без задоволення.
Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 жовтня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 20 лютого 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                  С. О. Погрібний

                                                                                                            А. С. Олійник

                                                                                                            В. В. Яремко