ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 753/5980/20                                                           Суддя (судді) першої інстанції:  Каліушко Ф.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  02 грудня 2020 року                                                                                 м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача                    Глущенко Я.Б., 
суддів                                                            Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,
секретаря                                                  Ткаченка В.В.,
за участю представників сторін:
від позивача - ОСОБА_1,
від відповідача - не прибув,
від третьої особи - Фіщук В.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Інспектора з паркування Департамента транспортної інфраструктури  виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Гусарової Олени Володимирівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про скасування постанови, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 липня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:
06 квітня 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Інспектора з паркування Департамента транспортної інфраструктури  виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Гусарової Олени Володимирівни (далі - відповідач, Інспектор з паркування Гусарова О.В.), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - третя особа, Департамент транспортної інфраструктури), про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення правил паркування. 
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачем відстань від виїзда з прилеглих територій до його автомобіля не вимірювалась. До того ж, оскаржувана постанова не містить посилань на будь-які докази, які підтверджують вчинення ним інкримінованого правопорушення. 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставини, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що поза увагою суду залишилось питання створення автомобілем позивача перешкод або загрози дорожньому руху. Також відповідачем не надано доказів на підтвердження здійснення стоянки транспортного засоба ближче 10 метрів від виїзда з прилеглих територій. 
Відзив на апеляційну скаргу та пояснення щодо апеляційної скарги не надходили. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з таких підстав.
Судом установлено, що 12 лютого 2020 року Інспектором з паркування Гусаровою О.В. постановою серії АА №00006614 притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн.
Відповідно до вказаної постанови 10 лютого 2020 року о 09 год. 11 хв. по вул. Прорізна у м. Києві зафіксовано розміщення транспортного засобу Mercedes-Benz, державний номерний знак НОМЕР_1 , ближче 10 метрів від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду, чим порушено вимоги пункта 15.9 и) Правил дорожнього руху.
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та уважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наданими відповідачем фотоматеріалами підтверджено, що зупинку транспортного засобу позивача зафіксовано безпосередньо у місті виїзду з прилеглих територій, відтак і відповідні заміри відстані від зазначених територій визначати не було потреби. 
Колегія суддів з висновком суду першої інстанції не погоджується, з огляду на таке.
Частиною 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією  та законами України.
Згідно з частиною 1  статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до  статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України  суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до  статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно зі  статтею 10 цього Кодексу, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Оцінюючи склад адміністративного правопорушення, виходячи із загальної теорії права, то склад адміністративного правопорушення - це передбачена нормами права сукупність об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких те чи інше діяння можна кваліфікувати як адміністративне правопорушення.
У свою чергу склад адміністративного правопорушення складається з об`єкта, об`єктивної сторони, суб`єкта та суб`єктивної сторони. Отже для наявності складу адміністративного правопорушення та як наслідок самого порушення необхідна наявність всіх його складових.
Об`єкт адміністративного правопорушення - це сукупність суспільних відносин, що охороняються правовими нормами, тобто фактично це наявність правової норми яка забороняє здійснювати певні дії та передбачає відповідальність у випадку недотримання вимог цієї норми.
Об`єктивна ж сторона адміністративного правопорушення полягає у дії чи бездіяльності, що заборонені правовими нормами.
Суб`єктом такого правопорушення в даному випадку може бути конкретна осудна фізична особа, що досягла 16-річного віку.
Суб`єктивна сторона адміністративного правопорушення охоплює вину, мотив і мету поведінки правопорушника. Адміністративне правопорушення може бути вчинене як умисно, так і з необережності.
У силу  статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Як убачається із матеріалів справи, підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності стало виявлення відповідачем факта стоянки автомобіля, який зареєстрований за позивачем з порушенням підпункта «и» пункта 15.9 Правил дорожнього руху, а саме ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду.
Відповідальність за порушення правил стоянки передбачена положеннями частини 1 та 3 статті 122 КУпАП.
Згідно частини 1 цієї правової норми відповідальність передбачена за порушення правил зупинки або стоянки, у той час як частина 3 передбачає відповідальність за порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху.
Отже, кваліфікуючою ознакою правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 122 КУпАП є створення перешкоди дорожньому руху або загрози безпеці руху.
Як убачається із фотознімків, наданих відповідачем, автомобіль Mercedes-Benz, державний номерний знак НОМЕР_1 дійсно стоїть ближче 10 метрів від виїзда з прилеглих територій. Проте, не прямо на самому виїзді. Будь-яких доказів на підтвердження створення автомобілем позивача перешкод дорожньому руху або загрози безпеці руху, відповідачем не надано.
Ураховуючи вищенаведене, колегія    суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача щодо відсутності в його діях склада правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 122 КУпАП.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 червня 2020 року у справі №686/14075/16-а.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, враховуючи те, що відповідачем не доведено правомірність оскаржуваної постанови, суд уважає, що наявні підстави для постановлення рішення про задоволення позову.
Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповне з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що стало підставою для неправильного вирішення справи. 
Керуючись статтями 33, 34, 243, 272, 286, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 липня 2020 року скасувати.
Позов  ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 12 лютого 2020 року.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за частиною 3 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя                                                            Я.Б. Глущенко

Судді                                                                                 О.Є. Пилипенко

                                                                                          Л.Т. Черпіцька