Постанова                               
Іменем України                       
 
02 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 2-2816/11
провадження № 61-6058св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів:  Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,           
 
учасники справи:
заявник -  ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження  - державний виконавець Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції               у Луганській області, 
заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «Надра», ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «Надра», ОСОБА_2 , про поновлення строку на подання скарги, визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити дії
 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року у складі судді Волошина В. О. та постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2020 року у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Ящук Т. І.,
                                                            ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст скарги
02 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Кохан А. І. про відкриття виконавчого провадження від 12 лютого 2014 року № 42023304; зобов`язати державного виконавця Кохан А. І. відмовити у відкритті виконавчого провадження. 
 
На обґрунтування скарги ОСОБА_1 зазначав про незаконність оскаржуваної ним постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки виконавчий лист пред`явлено до виконання поза межами строків, установлених статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження». Постанову про відкриття виконавчого провадження  він не отримував, а на його звернення про отримання копії постанови державна виконавча служба Головного територіального управління юстиції у Луганській області (далі - ДВС ГТУЮ у Луганській області) відповіді не надала, тому 10-денний строк на її оскарження не сплив чи наявні поважні причини для його поновлення.  
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Шевченківський районний суд м. Києва ухвалою від 04 грудня 2019 року заяву ОСОБА_1 про поновлення строку на подання скарги на дії державного виконавця Лисичанського міського відділу ДВС ГТУЮ у Луганській області залишив без задоволення, а скаргу - без розгляду.
 
Ухвала районного суду мотивована недотриманням заявником строку на оскарження постанови державного виконавця та відсутністю поважності причин пропуску цього строку, оскільки в лютому 2017 року заявник звертався до Лисичанського міського відділу ДВС ГТУЮ у Луганській області із заявою про скасування цієї постанови, а фактично дізнався про виконавчі дії в січні                   2018 року, коли на його заробітну плату було звернено стягнення.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Київський апеляційний суд постановою від 02 березня 2020 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року залишив без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд апеляційної інстанції                не  може  визнати  неотримання   ОСОБА_1  копії  постанови про відкриття 
виконавчого провадження поважною причиною пропуску строку на звернення            з  цією  скаргою, оскільки вона не вказує  на безпосереднє  унеможливлення або

ускладнення можливості вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, що виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, яка його пропустила.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її  узагальнені аргументи
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 27 березня 2020 року,                   ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_3 , просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня             2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2020 року, направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції по суті не навів мотивів, чому зазначена заявником причина пропуску строку оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження не є поважною. Апеляційний суд по суті поставив у вину заявнику, що він не цікавився  справою (виконавчим провадженням), хоча мав таку можливість, не звернувши уваги на те, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва, на підставі якого видано виконавчий лист, є заочним.  
Оскаржувану постанову державного виконавця від 12 лютого 2014 року боржник не одержував, що підтверджується як матеріалами справи, так і матеріалами виконавчого провадження. 
У лютому 2017 року за місцем роботи боржника надійшов запит ДВС                                від 08 лютого 2017 року щодо надання інформації про його працевлаштування та розмір доходів, після чого він 23 лютого 2017 року  звернувся до ДВС із заявою про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки постановою Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у цій же справі постанову ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві від 06 лютого 2014 року про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2011 року за виконавчим листом від 02 жовтня 2013 року за скаргою його дружини скасовано, а також із проханням надіслати на його адресу копії постанови про відкриття виконавчого провадження.
Відповіді на свою заяву ОСОБА_1 не отримав, і матеріали справи не містять доказів направлення йому відповіді. 
25 січня 2018 року бухгалтерія за місцем роботи повідомила його про отримання постанови від 27 грудня 2017 року про звернення стягнення на його заробітну плату, після чого він 01 лютого 2018 року звернувся до суду з цією скаргою та                  у березні 2018 року ознайомився з матеріалами виконавчого провадження. 
Твердження судів про те, що йому було відомо про відкрите виконавче провадження ще з лютого 2017 року, не відповідає дійсності.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із  Шевченківського районного суду м. Києва.
 
06 травня 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
11 лютого 2014 року до Лисичанського міського відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області звернулося ПАТ «КБ «Надра» із заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 2-2816/11, виданого 02 жовтня 2013 року Шевченківським районним судом м. Києва, про солідарне стягнення         з ОСОБА_1 на користь ВАТ «КБ «Надра» 1 524 305,22 грн кредитної заборгованості, яке набрало законної сили 07 березня 2011 року.
 
12 лютого 2014 року державний виконавець Лисичанського міського відділу ДВС ГТУЮ у Луганській області Кохан А. І. прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № 42023304, копію якої 19 лютого 2014 року направлено ОСОБА_1  
 
21 березня 2014 року поштове відправлення повернулося до Лисичанського міського відділу ДВС ГТУЮ у Луганській області з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання».
 
08 лютого 2017 року Лисичанський міський відділ ДВС ГТУЮ у Луганській області надіслав до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКП «Фаворит Пак» (далі - ТОВ «ВКП «Фаворит Пак») запит, в якому просив підтвердити інформацію ПФУ м. Лисичанська щодо працевлаштування ОСОБА_1 на вказаному підприємстві.
 
23 березня 2017 року ТОВ «ВКП «Фаворит Пак» повідомило Лисичанський міський відділ ДВС ГТУЮ у Луганській області про те, що ОСОБА_1 дійсно працює  в  ТОВ  «ВКП  «Фаворит  Пак»  на  посаді заступника директора з 11 січня 
2016 року до 18 лютого 2016 року за сумісництвом, з 19 лютого 2016 року за основним місцем роботи.
 
23  лютого  2017  року ОСОБА_1 надіслав до Лисичанського міського відділу
ДВС ГТУЮ у Луганській області заяву, в якій просив скасувати постанову          про  відкриття виконавчого провадження, оскільки постановою Верховного Суду 

України від 20 січня 2016 року постанову відділу ДВС Дарницького районного управління юстиції у м. Києві від 06 лютого 2014 року про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2011 року скасовано, та повідомити, в рамках якого виконавчого провадження і коли було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа № 2-2816/11, виданого 02 жовтня 2013 року Шевченківським районним судом м. Києва. 
 
Лисичанський міський відділ ДВС ГТУЮ у Луганській області листом                             від 12 квітня 2017 року № 4273116.6-31 надав відповідь на заяву ОСОБА_1  
 
28 березня 2018 року ОСОБА_1 ознайомився з матеріалами виконавчого провадження № 42023304, про що свідчить його заява.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції  в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права                     в межах   касаційної   скарги,   дійшов   висновку,   що  касаційна   скарга  підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Відповідно до статті 383 ЦПК України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК  України 2004 року) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
За правилами статті 385 ЦПК України 2004 року скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.
 
Аналогічні норми містять і статті 447, 449 ЦПК України.
 
Суди всупереч вказаним вимогам процесуального законодавства не перевірили доводів заявника щодо його обізнаності про відкрите виконавче провадження лише 25 січня 2018 року, з урахуванням того, що доказів отримання постанови від 12 лютого 2014 року про відкриття виконавчого провадження матеріали справи не містять. Заявник вказував, що в лютому 2017 року він звертався до Лисичанського міського відділу ДВС ГУТЮ у Луганській області про надання інформації про відкриття виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа № 2-2816/11, виданого 02 жовтня 2013 року Шевченківським районним судом м. Києва, посилаючись на постанову Верховного Суду України від 20 січня 2016 року про скасування постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 06 лютого 2014 року за виконавчим листом № 2-2816/11, виданим 02 жовтня 2013 року Шевченківським районним судом м. Києва, однак відповіді не отримав.
 
Зазначаючи про те, що Лисичанський міський відділ ДВС ГТУЮ у Луганській області листом від 12 квітня 2017 року № 4273116.6-31 надав відповідь на заяву ОСОБА_1 , суди не надали оцінки тому, що будь-яких належних і допустимих доказів направлення цього листа на адресу боржника та/або його отримання не надано, а сама по собі наявність такого листа в матеріалах виконавчого провадження не є доказом його направлення.  
 
Ураховуючи наведене, висновок судів про те, що ще в лютому 2017 року ОСОБА_1 було достовірно відомо про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-2816/11, виданим 02 жовтня 2013 року Шевченківським   районним   судом   м.   Києва,  зроблений  з  порушенням  норм
процесуального права щодо встановлення фактичних обставин справи. 
 
Стосовно питання доступу до суду Європейський суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності заяви № 6778/05 «МПП «Голуб» проти України» від 18 жовтня
2005  року  зазначив, що  процедурні  гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), гарантують кожному   право   подання   скарги   щодо  його   прав   та  обов`язків   цивільного  характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право                      на  звернення до  суду,  одним  із  аспектів  якого  є  право  доступу,  тобто  право 

розпочати провадження у судах з цивільних питань (справа «Ґолдер проти Сполученого Королівства», рішення від 21 лютого 1975 року). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення від 19 грудня 1997 року у справі «Бруала Гомес де ла Торре проти Іспанії»).
 
Для того щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року «Беллет проти Франції»).
 
Відповідно до частини шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи                 для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
Оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, а суд касаційної інстанції в силу процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) не має можливості встановити ці обставини, оскаржувана ухвала про залишення скарги без розгляду перешкоджає подальшому провадженню, то судові рішення у цій справі підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для  продовження розгляду.
 
Керуючись  статтями  400,  406, 411,  416  ЦПК  України,  Верховний  Суд  у  складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну    скаргу     ОСОБА_1 ,    подану    представником
ОСОБА_3 , задовольнити. 
 
Ухвалу  Шевченківського  районного  суду м. Києва від 04 грудня 2019 року та 
постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2020 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для  продовження розгляду.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська 
 
Судді                                                                                                 С. Ю. Бурлаков
 
А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                            Є. В. Коротенко
 
                                                                                                            В. М. Коротун