П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 грудня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/1300/20	
Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Осіпова Ю.В.,
суддів –  Косцової І.П., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення – 28.05.2020р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Миколаївській області, Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування вимоги, - 

В С Т А Н О В И В:
24.03.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДФС у Миколаївській області та ГУ ДПС у Миколаївській області, в якому просив суд визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.08.2019р. №Ф-72494-17 в сумі 23785,08 грн. та стягнути усі понесені судові витрати.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він зареєстрований як ФОП з 02.04.1998 року, однак свою підприємницьку діяльність припинив ще в тому ж 1998 році, та відповідно, протягом всього періоду, за який відповідачем було нарахована заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску, він працював у ТОВ «АГРО-НК», яке, як роботодавець, і сплачувало за нього єдиний соціальний внесок.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 – задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДФС у Миколаївській області від 14.08.2019р. за №Ф-72494-17У про сплату боргу (недоїмки) в сумі 23785,08 грн. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1971,4 грн.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, 24.06.2020 року представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Герцун В.С. та представник ГУ ДПС у Миколаївській області подали апеляційні скарги, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, представник відповідача просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25.05.2020 року та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі, представник позивача, в свою чергу, просив скасувати зазначене рішення окружного суду в частині розподілу судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача усі судові витрати на загальну суму 9471 грн.
Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.
Судом апеляційної інстанції встановлені наступні обставини справи. 
Позивач – ОСОБА_1 у 1998 році був зареєстрований як фізична особа-підприємець.
Згідно податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, ОСОБА_1 протягом 2018-2019р.р. перебував у трудових відносинах з ТОВ «АГРО-НК».  
14.08.2019р. ГУ ДФС виставлена вимога №Ф-72494-17У про сплату позивачем боргу (недоїмки) в сумі 23785,08 грн. 
31.01.2020р., на виконання вимоги №Ф-72494-17У від 14.08.2019р., Інгульським відділом ДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), відкрито виконавче провадження №61104523. 
Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, інформація щодо реєстрації ОСОБА_1 , як фізичної особи-підприємця - відсутня.
Не погоджуючись з такими діями та рішенням податкового органу, позивач звернувся до суду із даним позовом. 
Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності п/вимог (окрім суми судових витрат) та, відповідно, з неправомірності дій та спірної вимоги відповідача.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI.
Як слідує зі змісту вимог ст.1 Закону України №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Як вбачається з приписів ч.1 ст.4 цього ж Закону, платниками єдиного внеску є: роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; фізичні особи-підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців); фізичні особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту).
Платник єдиного внеску зобов`язаний: 
1) своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок;
2) вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством;
3) допускати посадових осіб органу доходів і зборів до проведення перевірки правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, а до проведення перевірки щодо достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, та для призначення пенсій - посадових осіб органів Пенсійного фонду за наявності направлення та/або наказу про перевірку та посвідчення осіб, надавати їм передбачені законодавством документи та пояснення з питань, що виникають у процесі перевірки; 
4) подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. 
Як визначено нормами п.3 ч.1 ст.14 вказаного Закону, органи доходів і зборів мають зобов`язані здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону.
А згідно із ч.4 ст.25 цього ж Закону, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Отже, системний аналіз зазначених вище норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» свідчить про те, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту, у випадках передбачених законодавством, саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
При чому, слід зазначити, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Таким чином, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, але свою господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 року по справі №440/2149/19.
Так, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами обох інстанцій, спірним рішенням №Ф-72494-17 позивачу було нараховано суму заборгованості з ЄСВ за період з 2018 року по 2 квартал 2019 року - на загальну суму 23785,08 грн.
Разом з тим, згідно податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, ОСОБА_1 протягом 2018-2019 років перебував у трудових відносинах з ТОВ «АГРО-НК» та, відповідно, за вказані періоди ЄСВ сплачувався за ОСОБА_1 роботодавцем.
Таким чином, з урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду 1-ї інстанції, що позивач, як фізична особа-підприємець, яка не веде господарську діяльність та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу, однак, оскільки така особа є найманим працівником, то платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а отже здійснення нарахування позивачу єдиного внеску вданому випадку є безпідставним, оскільки вказане спричиняє подвійну його сплату.
Що ж стосується іншої апеляційної скарги, а саме тверджень представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Герцун В.С. щодо неправильності розподілу судових витрат, то судова колегія з цього приводу зазначає наступне.
Так, як передбачено ч.2 ст.134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
При цьому, відповідно до ч.4 ст.134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Разом з тим, слід зазначити, що згідно із ч.5 ст.134 КАС України, витрати на правничу допомогу мають бути підтверджені належними доказами та бути співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Таким чином, системний аналіз вищезазначених положень КАС України дає підстави вважати, що розмір таких витрат визначається на підставі доказів, підтверджуючих понесені стороною витрати та доказів, що підтверджують відповідність цих витрат фактично виконаній адвокатом роботі.
Так, положеннями ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Крім того, слід зауважити, що п.3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009р. №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, а саме п.95 рішення у справі «Баришевський проти України» (заява №71660/11), п.80 рішення у справі «Двойних проти України» (заява №72277/01), п.88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява №58442/00) зазначено, що згідно зі ст.41 Конвенції, Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.
Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
При цьому, одночасно необхідно звернути увагу й не те, що аналогічна  правова  позиція з цього спірного питання була викладена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі №826/1216/16, а також у постановах Верховного Суду від 05.09.2019р. по справі №826/841/17 та від 19.09.2019р. по справі №810/2760/17.
Так, досліджуючи надані представником позивача документи, судом встановлено, що  згідно Договору сторони домовились, що вартість послуг з надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 у Миколаївському окружному адміністративному суді щодо визнання протиправною та скасування вимоги №Ф-72494-17У від 14.08.2019 року є фіксованою та становить 8000 грн. 
Позивачем надано розрахунок витраченого адвокатом часу, згідно якого, загальна кількість витраченого часу становить 7 годин, однак при цьому, не визначено окремих розрахунків за кожну юридичну послугу. 
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що окружним судом дану справу було призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження, т.б. без проведення відкритого судового засідання, тобто представник позивача (адвокат) фактично не брав участі у жодному судовому засіданні окружного суду.  
Також, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, зауважує й про те, що в даному випадку, предмет спору є оскарження вимоги про сплату боргу, нарахованого з підстав несплати позивачем єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування. З цього приводу існує численна судова практика щодо вирішення аналогічних спорів, а також Верховний Суд вже неодноразово висловлював свою позицію відносно подібних правовідносин. Т.б. у цій справі предмет спору не є складним, містить лише один епізод спірних правовідносин (т.б. одну п/вимогу) та не потребує тривалого вивчення фактичних даних, не є значними і обсяг та складність складених процесуальних документів.
Отже, аналіз наведених вище обставин та норм законодавства дає підстави вважати, що розмір витрат на професійну правничу допомогу повинен бути пропорційним до предмету спору та співмірним до тих витрат, які реально поніс позивач, в зв`язку з прийняттям відповідачем протиправного рішення.
В даному ж випадку, сума ймовірних витрат позивача, пов`язаних з прийняттям відповідачем вимоги №Ф-72494-17У від 14.08.2019 року на суму 23785,08 грн., на думку суду, не може бути співмірною та пропорційною сумі витрат на правову допомогу 8000 грн., не є вона співмірною і зі складністю справи, а отже є усі наявні підстави для саме часткового відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу, з урахуванням принципів справедливості, обґрунтованості, співмірності та пропорційності, т.б. як встановлено судом 1-ї інстанції у розмірі 500 грн.
До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, – 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Миколаївській області – залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Повний текст постанови виготовлено 14.12.2020р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                             Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                         І.П. Косцова

                                                                                   В.О. Скрипченко