УХВАЛА

21 грудня 2020 року 
м. Київ
справа №826/4640/17
адміністративне провадження №К/9901/28306/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Хохуляка В.В.,
суддів: Бившевої Л.І.,  Ханової  Р.Ф., 
перевіривши касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року у справі №826/4640/17 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мініс» звернулось до адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від  24 листопада 2016 року №0117391203 про збільшення суми податкового зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» з орендної плати за землю та застосування штрафних (фінансових) санкцій на загальну суму 976725,86грн, у тому числі, за податковими зобов`язаннями 651150,57грн та за штрафними санкціями - 325575,29грн за період 2014 - 2016 роки.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року, скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня          2019 року, а позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції Головне управління Державної податкової служби у місті Києві області 29 жовтня 2020 року звернулось з касаційною скаргою та заявою про поновлення строку до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 листопада касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві було залишено без руху з мотивів її невідповідності вимогам статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), оскільки особа, яка подала касаційну скаргу не порушує питання про поновлення строку на касаційне оскарження та встановлено заявнику десятиденний термін з моменту отримання копії ухвали для усунення виявлених недоліків касаційної скарги, протягом якого особа має право надати суду обґрунтовану заяву із зазначенням підстав, які з об`єктивних причин унеможливили реалізацію права на звернення до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою у визначений законом строк.

Вказану ухвалу Верховного Суду було вручено представнику заявника 12 листопада 2020 року, що підтверджується рекомендованими повідомленням про вручення поштового відправлення №0102931328899.

В обґрунтування підстав пропуску строку касаційного оскарження при поданні касаційної скарги заявник посилається на те, що копія постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року у справі №826/4640/17 надійшла на адресу останнього 29 вересня 2020 року.

На підтвердження наведених обставин заявником надано поштовий конверт, в якому судом апеляційної інстанції 28 вересня 2020 року (згідно з відтиском поштового штемпелю) надіслано на адресу відповідача копію оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції.

Таким чином, наведені позивачем обставини щодо несвоєчасного отримання копії постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року підтверджуються належними доказами.

Враховуючи викладене, а також положення частини другої статті 329 КАС України, згідно з якою учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення, суд вважає, що підстави пропуску позивачем строку на касаційне оскарження є поважними, у зв`язку з чим такий строк підлягає поновленню.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою суд виходить з наступного.

Статтею 129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII.

Згідно з частиною першою статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

У касаційній скарзі заявник посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, вказує на застосування норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, як підставу касаційного оскарження судового рішення.

Суд апеляційної інстанції задовольняючи адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» виходив з того, що якщо особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Враховуючи, що судовими рішеннями у справі №5011-19/13605-2012 звернуто стягнення на предмет іпотеки, згідно іпотечного договору №61/2011-01 від 26 липня 2017 року, - майнового комплексу - прирейкової бази (літ. А, Б, В) загальною площею 2062,00 кв. м., що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Новопирогівська, 52 та належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Мініс» шляхом надання Публічному акціонерному товариству Банк «Контракт» права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу за ціною, не меншою, ніж та, що визначена суб`єктом оціночної діяльності, з метою погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Полі-Грейн» за договором про відкриття кредитної лінії №05/2009 від 31 березня 2009 року у загальному розмірі 4507556,13грн без необхідності отримання будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця (Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс»). Таким чином, в період з 01 січня 2014 року по 31 жовтня 2016 року, щодо якого відповідачем проводилася перевірка своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати орендної плати за землю, Товариство з обмеженою відповідальністю «Мініс» не було власником майнового комплексу - прирейкова база (літ.А,Б,В), під яким розташована земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:90:101:0035, а тому, у позивача відсутній обов`язок сплати орендної плати за землю.

Крім того, ухвалюючи постанову про задоволення адміністративного позову, суд апеляційної інстанції застосував висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, висловлених у постановах від 25 лютого 2020 року у справі №520/8446/18, від 18 квітня 2019 року у справі №807/292/18 та від 18 квітня 2019 року у справі №823/2344/18.

Однак, відповідач не погоджується із застосованими судом апеляційної інстанції висновками Верховного Суду та вказує на неврахування позиції Верховного Суду у подібних правовідносинах, а саме: у постанові від 11 червня 2020 року у справі №826/17049/16.

У вказаній податковим органом справі спірним питанням було пріоритетність норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, в питанні застосування ставок обрахунку орендної плати за землю. Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову у справі №826/17049/16 суди дійшли висновку, що з набранням чинності Податковим кодексом України (01 січня                 2011 року) річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати.

Проте у даній справі ключовим питанням є саме можливість застосування підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України при обрахунку орендної плати за землю до юридичної особи, яка є не користувачем земельної ділянки.

Таким чином, посилаючись на постанову Верховного Суду в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні контроюючим органом не дотримано критерію подібності правовідносин.

Враховуючи викладене, посилання податкового органу на незастосування судом апеляційної інстанції висновку Верховного Суду висловленого у постанові від                   11 червня 2020 року у справі №826/17049/16 є необґрунтованим, оскільки Верховний Суд неодноразово висловлював свою позицію у подібних правовідносинах, а Шостий апеляційний адміністративний суд, в свою чергу, переглянув рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року у справі №826/4640/17 відповідно до цих висновків.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, зокрема якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає необхідність перевірки застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частиною першою статті 328, пунктом 6 частини першої статті 333 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Визнати підстави пропуску Головним управлінням Державної податкової служби у місті Києві строку на касаційне оскарження постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року у справі №826/4640/17.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у місті Києві на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року у справі №826/4640/17 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мініс» до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді                                                                                          В.В. Хохуляк

                                                                                          Л.І. Бившева

                                                                                          Р.Ф. Ханова