КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

    Апеляційне провадження:                                               Доповідач – Ратнікова В.М.
    №  22-ц/824/9273/2020
 
                                                  П О С Т А Н О В А
 
                                 І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                                   Справа № 757/34151/19-ц
 
10 вересня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                       - Борисової О.В.
                                 - Левенця Б.Б.
при секретарі           - Масловській К.І.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Вовка С.В., у цивільній справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 
 
в с т а н о в и в :
 
02 липня 2019 року Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
На обґрунтування позовних вимог зазначила, що солдат військової служби за контрактом  ОСОБА_1  проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 на посаді стрільця 1 взводу охорони 2 роти охорони 1 батальйону охорони дипломатичних представництв, перебував на грошовому та речовому забезпеченні у позивача та отримував грошове забезпечення, а також речове майно в особисте користування за встановленими нормами належності. 
В період проходження військової служби відповідач неналежним чином виконував службові обов`язки, у зв`язку з чим наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 14.05.2019 № 22 о/с  з ним було розірвано контракт про проходження військової служби відповідно до пп. «ж» п.2 ч.5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з подальшим направленням на військовий облік до Печерського РВК м. Києва.
Наказом командира військової частини №117 (по стройовій частині) від 28.05.2019 року ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.
При звільненні відповідач не розрахувався у повному обсязі із позивачем,  за даними бухгалтерського обліку за ним рахується заборгованість у сумі 11 698, 00 грн., а саме: згідно довідки-розрахунку №557 від 23.05.2019 року на утримання вартості майна, яке не виносило встановлений термін експлуатації – 4579,62 грн.; згідно розрахунку фінансової служби на видачу грошового забезпечення при звільненні/переводі від 28.05.2019 року за невиплачене на момент звільнення грошове забезпечення – 7119,13 грн.
Враховуючи наведене, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України заборгованість за видані предмети речового майна, строки носіння яких не закінчились, у розмірі 4579,62 грн., та заборгованість за виплачене на момент звільнення грошове забезпечення – 7119,13 грн., а всього 11698,75 грн. та судовий збір в сумі 1921,00 грн.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року позов Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України заборгованість за видані предмети речового майна, строки носіння яких не закінчились, у розмірі 4 579, 62 грн., заборгованість за виплачене на момент звільнення грошове забезпечення у розмірі 7 119, 13 грн. та судовий збір у розмірі 1 921 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 11 червня 2020 року відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року.
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не було досліджено всіх обставин, які мають істотне значення для справи. 
Зазначив, що на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 14.05.2019 року №22 о/с він розрахований по всіх видах забезпечення та звільнений з військової служби. Відтак, на день звільнення зі служби він повністю розрахувався із Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України та у нього була відсутня заборгованість з грошового або речового забезпечення. Будь-яка заборгованість, що можливо виникла у нього після звільнення, потребує встановлення та доведення його вини в її виникненні та відсутності вини з боку посадових осіб військової частини, які підтвердили відсутність такої заборгованості та не вжили відповідних своєчасних заходів при розрахунку з ним до його звільнення.
Судом першої інстанції не взято до уваги вимоги п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 в частині обов`язку  військової частини провести розрахунок у день звільнення військовослужбовця.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_2 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги посилаючись на те, що при звільненні відповідач не розрахувався  в повному обсязі із позивачем та за даними бухгалтерського обліку за ОСОБА_1 рахується заборгованість в сумі 11698,75 грн. з якою відповідач був ознайомлений. Разом з тим, відповідачем вказана заборгованість в добровільному порядку не погашена, а тому суд першої інстанції ухвалив законне рішення про стягнення існуючої заборгованості з відповідача на користь позивача.
В судовому  засіданні представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити її в повному обсязі.
Представник позивача Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України Коломацький Ярослав Олександрович в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 19 липня 2018 року № 47о/с призначено солдата ОСОБА_1 стрільцем 1-го взводу охорони 1-ї роти охорони (дипломатичних представництв і консульських установ іноземних держав) 1-го батальйону охорони (дипломатичних представництв і консульських установ іноземних держав).
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 14 травня 2019 року № 22/с відповідно до п.п. «ж» п.2 ч.5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем, припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби солдата ОСОБА_1 стрільця 1-го взводу охорони 1-ї роти охорони (дипломатичних представництв і консульських установ іноземних держав) 1-го батальйону охорони (дипломатичних представництв і консульських установ іноземних держав).
З витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 28.05.2019 року №117 вбачається, що припинено (розірвано) контракт про проходження громадянами України військової служби в Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення солдата ОСОБА_1 стрільця 1-го взводу охорони 1-ї роти охорони 1-го батальйону охорони звільненого наказом від 14.05.2019 року №22 о/с у запас у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем, без права носіння військової форми одягу. Наказано провести відрахування із грошового забезпечення за не відпрацьований час у розмірі 604,55 грн. та за надані авансом 20 календарних днів щорічної основної відпустки за 2019 рік, що були використані в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилася після звільнення військовослужбовця. Також наказано провести утримання за предмети речового майна, яке не виносило встановлений термін у розмірі 4579,62 грн.
З розрахунку грошового забезпечення при звільненні/переводі солдата ОСОБА_1 від 28 травня 2019 року вбачається, що до утримання підлягає виплачене на момент звільнення грошове забезпечення в сумі 7 119, 13 грн.
Згідно з довідкою-розрахунком № 557 від 23 серпня 2019 року на утримання вартості речового майна, яке не виносило встановлений терміни експлуатації  на солдата ОСОБА_1 витрачено 4 579, 62 грн.
Звертаючись до суду з даним позовом, Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України посилалася на те, що у зв`язку зі звільненням з військової служби ОСОБА_1 зобов`язаний відшкодувати вартість речового майна, яке не виносило встановлений терміни експлуатації  у сумі 4579,62 грн. та виплачене на момент звільнення грошове забезпечення в сумі 7 119, 13 грн., проте відшкодування вказаних витрат в добровільному порядку відповідач не здійснив.
Задовольняючи позовні вимоги Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції посилався на те, що відповідача звільнено  зі служби у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту без права носіння військової форми одягу, заборгованість відповідача за видані предмети речового майна, строки носіння яких не закінчились, у розмірі 4 579, 62 грн., заборгованість за виплачене на момент звільнення грошове забезпечення у розмірі 7 119, 13 грн.  на користь позивача не сплачена, а тому  з нього слід стягнути вартість виданих йому предметів речового майна, які отримані під час проходження військової служби у Національній гвардії України та стягнути  виплачене   наперед грошове забезпечення.
З такими висновками  суду першої інстанції колегія суддів  повністю  погодитися не може, виходячи з наступного. 
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно  ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним  є рішення, ухвалене  судом відповідно до норм матеріального  права  та із дотриманням  норм  процесуального права.
 Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому  засіданні. 
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що  даний спір слід розглядати в порядку цивільного судочинства та  не звернув уваги на приписи частини 4 ст. 263 ЦПК України, згідно якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. 
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах установленої компетенції.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
За змістом статті 19 ЦПК України під цивільною юрисдикцією розуміється компетенція загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.
Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
З викладеного можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком справ, розгляд яких прямо визначений за правилами іншого судочинства.
Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. В порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.
При цьому суди повинні враховувати принцип правової визначеності і не допускати наявності проваджень, а отже, і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами з того ж предмета, але судами різних юрисдикцій.
За приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).
Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Згідно із частиною першою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби
За змістом частини першої статті 1 Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Отже спори щодо проходження публічної служби від моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
З наявних у справі та досліджених судом доказів вбачається, що ОСОБА_1 в період з 19 липня 2018 року по 14 травня 2019 року перебував на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України та був звільнений з військової служби у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту. 
Предметом даного позову є стягнення з ОСОБА_1 наперед виплаченого грошового забезпечення в сумі 7 119, 13 грн. та коштів за предмети речового майна, що не виносило встановлений термін у розмірі 4579,62 грн., які відповідач отримав під час проходження військової служби.
Отже, ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді військовослужбовця, що відноситься до публічної служби, отримав наперед грошове забезпечення та предмети речового майна, на час звільнення з військової служби у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту строки носіння якого не закінчилися, тому даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною в ухвалі Верховного Суду від 28 травня 2020 року по справі №686/31246/19.
Разом з тим, ухвалюючи рішення про задоволення позову Національної гвардії України до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в повному обсязі, суд першої інстанції не врахував вказаних вище обставин та помилково розглянув даний позов  в порядку цивільного судочинства.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що позов Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про  стягнення  боргу, який утворився під час проходження військової служби  підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. 
Відповідно ч.2 ст. 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього  Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги. 
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково розглянув дану справу в порядку цивільного судочинства, неправильно застосувавши норми статті 19, пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
Відповідно до ст. 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
Згідно вимог  п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України,  суд своєю ухвалою  закриває провадження у справі, якщо  справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року підлягає скасуванню, а провадження у справі – закриттю.
Також відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
Зважаючи на положення вищевказаної статті,колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити позивачупро наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання нимвідповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією до Окружного  адміністративного суду міста Києва.
Керуючись ст.ст.2,4,19 КАС України, ст.ст. 19, 255,256, 367, 368, 374, 377, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року скасувати.
Провадження у цивільній справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - закрити.
Роз`яснити, що Військова частина 2260 Національної гвардії України має право протягом десяти днів з дня отримання неюданої постанови звернутися до апеляційного суду із заявою про направлення даної справи до Окружного  адміністративного суду міста Києва для розгляду справи в порядку адміністративного судочинства.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
          Повний текст постанови складено  11 вересня 2020 року.  
            Головуючий:                                          Судді: