Номер провадження: 22-ц/813/5909/20 
Номер справи місцевого суду: 523/13371/19
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Дрішлюк А. І.
Категорія: 27

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 грудня 2020 року                                                                        м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,
при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В.,
розглянувши в судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» – Істамова Ірина Володимирівна на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2019 року в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа – приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, -         
ВСТАНОВИВ

Процесуальний рух справи та позиції сторін в суді першої інстанції. 
22 серпня 2019 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 звернулась до Суворовського районного м. Одеси суду із позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК», третя особа – приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування вимог посилалась на те, що 28.03.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною було вчинено виконавчий напис (реєстраційний номер 1408) про стягнення з ОСОБА_3 , на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № DNH4KS29681010 від 13 липня 2006 року в розмірі 183 423,36 грн за період з 13.07.2006 року по 26 лютого 2015 року, в тому числі: заборгованість за тілом кредиту 20 109,08 грн., заборгованість за відсотками у розмірі 59 785,09 грн., пеня у розмірі 94 794,74 грн., штраф у розмірі 8 734,45 грн., а також витрати за вчинення виконавчого напису у сумі 1 700,00 грн (а.с. 2-27).
02 жовтня 2019 року заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси (суддя Бузовський В.В.) позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа – приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню задоволено (а.с. 44-45).
05 грудня 2012 року представник Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» – Крилова О.Л. звернулась із заявою про перегляд заочного рішення. В обґрунтування заяви, посилалась на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, невірно застосовані норми матеріального права та судом не надано належної оцінки доводам і запереченням сторін. В заперечення вимог позивач надав відповідні письмові пояснення (а.с. 50-61).
16 січня 2020 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси (суддя Бузовський В.В.) заяву представника відповідача - ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення від 02 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа – приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню залишено без задоволення (а.с. 76).
Процесуальний рух справи та позиції сторін в суді апеляційної інстанції. 
19 лютого 2020 року засобами поштового зв`язку представник Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» – Істамова Ірина Володимирівна направила апеляційну скаргу на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2019 року. Апелянт не погоджується з вказаним заочним рішенням, вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що винесено внаслідок неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи. Також апелянт зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. На думку апелянта, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним переліком підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, а запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності нотаріус не зобов`язаний. Крім того, наявність документів, передбачених переліком документів, за яким стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, є єдиним необхідним та достатнім доказом безспірності боргу в розумінні ст. 87 Закону України «Про нотаріат». Також апелянт вважає, що твердження суду про відсутність в нотаріуса документів, що підтверджували безспірність заборгованості є безпідставним. Через це є безпідставним і твердження про необхідність визнання цього виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Як зазначає апелянт, виконавчий напис є правомірним та вчинений відповідно до вимог ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», а припущення позивача про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню в повному обсязі є необґрунтованим та незаконним, оскільки, при вчиненні виконавчого напису були суворо дотримані всі вимоги Закону України «Про нотаріат» та порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Тому апелянт просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції від 02 жовтня 2019 року та судові витрати покласти на позивача.
16.04.2020 року від ОСОБА_5 надійшов відзив апеляційну скаргу, в якому позивач зазначає, що виконавчий напис вчинено поза межами встановленого строку для його видання, а тому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам. 
В судовому засіданні, яке проводилось в режимі відеоконференції, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Представник відповідача – апелянта до відеоконференції не приєднався, про час та порядок її проведення повідомлявся належним чином. Явка до апеляційного суду не обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи відсутні (ст. 8, ч.2 ст. 372 ЦПК України). 
Позиція апеляційного суду по справі.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, пояснення учасників провадження, які з`явились, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що при вчиненні виконавчого напису приватний нотаріус ДМНО Бондар І.М. порушила вимоги Закону, оскільки кредитний договір не є документом, якій підтверджує безспірність заборгованості боржника перед стягувачем. Розрахунок заборгованості за кредитним договором, наданий банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, також не є документом, який підтверджує безспірність заборгованості боржника перед стягувачем, оскільки не відповідає вимогам Переліку. А відповідачем до суду не надано жодного належного та допустимого доказу, який би спростував доводи, викладені позивачем. Тому суд вирішив задовольнити позовні вимоги.
Апеляційний суд частково задовольняючи апеляційну скаргу вважає за необхідне зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів справи 13.07.2006 року ОСОБА_6 підписала заяву № DNH4KS29681010 щодо отримання кредиту в ЗАТ «ПриватБанк» в сумі 20109,80 грн на придбання побутової техніки. За умовами вказаного договору Банк надав кредит на 42 місяці до 13.01.2010 року включно під 2,09% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. Договором обумовлено, що позичальник повинен надавати Банку грошові кошти у сумі 727,78 грн для погашення заборгованості за кредитом (а.с. 13-14).
28 березня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною вчинено виконавчий напис (реєстраційний номер 1408) за Договором кредиту № DNH4KS29681010 від 13 липня 2006 року про стягнення з ОСОБА_7 ) на користь відповідача грошових коштів у розмірі 183 423,36 грн за період з 13.07.2006 року по 26 лютого 2015 року, в тому числі: заборгованість за тілом кредиту 20 109,08 грн, заборгованість за відсотками у розмірі 59 785,09 грн, пеня у розмірі 94 794,74 грн, штраф у розмірі 8 734,45 грн, а також витрати за вчинення виконавчого напису у сумі 1 700,00 грн (а.с.9).
Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст. 88 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
Пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172передбачено, що для одержання виконавчого напису нотаріуса за кредитним договором, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, нотаріусу необхідно надати: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчену стягувачем виписку з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.
При цьому відповідно до п. 2.3. глави 16 Переліку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця.
Захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.
Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису, зокрема неповідомлення боржника про вимогу кредитора, так і необґрунтованість вимог до боржника.
Вчинення нотаріусом виконавчого напису без дотримання 30-денного строку, встановленого підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, є порушенням прав боржника щодо можливості спростування розміру заборгованості, а отже заявлена банком до стягнення кредитна заборгованість не могла вважатись безспірною на момент вчинення виконавчого напису. Вказана позиція міститься в постанові ВС КЦС від 20.06.2019 року в справі № 483/2096/16.
Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити і зазначити у рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів (постанова ВС КЦС від 22.05.2020 року в справі № 674/918/17). Наведені позиції Верховного Суду спростовують посилання апелянта щодо неправильного тлумачення судом першої інстанції безспірності заборгованості. 
За обставинами даної справи приватний нотаріус здійснив виконавчий напис на підставі заяви позичальника щодо отримання кредиту від 13.07.2006 року та виписки з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення станом на 26.02.2015 року. Разом з тим, при вчиненні напису нотаріусом не був в повному обсязі перевірений факт безспірності заборгованості.
Як було вище зазначено строк кредитування був погоджений сторонами в заяві позичальника – до 13.01.2010 року. Виписка з рахунку, надана Банком, яка міститься в матеріалах справи та не була спростована відповідачем в процесі розгляду справи, містить розрахунок заборгованості з 13.07.2006 року по 26.02.2015 року, в тому числі заборгованості за тілом кредиту, за відсотками, комісії, пені та штрафу.
Відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що виконавчий напис було вчинено без дотримання вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат», поза межами трьохрічного строку, оскільки у спірному виконавчому написі зазначено, що він здійснений за період 13.07.2006 року до 26.02.2015 року. На вказане звертав увагу позивач в своїй позовній заяві, а тому доводи апелянта у відповідній частині відхиляються апеляційним судом. Разом з тим суд першої інстанції в своєму заочному рішенні не надав оцінку вказаним обставинам, в зв`язку з чим апеляційний суд вважає за необхідне доповнити оскаржуване рішення в частині мотивування. 
Щодо інших доводів апеляційний суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Інші доводи скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а фактично зводяться до тлумачення апелянтом законодавчих положень та правових позиції Верховного Суду, щодо чого вище була надана оцінка апеляційним судом. 
Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки суд першої інстанції прийшов до правильного висновку по суті спору, однак не надав оцінку всім обставинам, на існування яких посилався позивач та які мають значення для справи, апеляційний суд, на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу та вважає за необхідне доповнити оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині мотивування.
На підставі вище викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» – задовольнити частково.
Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одесивід 02 жовтня 2019 року – змінити в частині мотивування. В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду                                 А.І. Дрішлюк

                                                        М.М. Драгомерецький 

Р.Д. Громік

Повний текст постанови складено 18 грудня 2020 року

Суддя Одеського апеляційного суду                        А.І. Дрішлюк

17.12.2020 року                                                                 м. Одеса