П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/4553/20	
Головуючий в 1 інстанції: Токмілова Л.М.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Турецької І. О.,
суддів – Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, 

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.
У травні 2020 року ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач, скаржник) звернувся до суду з адміністративним позовом до Прокуратури Одеської області, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 36 671,02 грн.;
- стягнути вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 36 671,02 грн.;
- стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при його звільненні з 30 квітня 2020 року по 05 травня 2020 року, що складає 8 944,15 грн.; 
- стягнути судові витрати;
- допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби – у межах суми стягнення за один місяць.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач указував, що відповідачем не проведено остаточний розрахунок та не виплачено йому усі належні виплати при звільненні на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» 30 квітня 2020 року з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру Прокуратури Одеської області та органів прокуратури.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивача звільнено з підстав та в порядку, визначених Законом України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14 жовтня 2014 року (далі – Закон №1697-VII), яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, а отже позивач не набув права на її отримання.
До вказаного висновку суд дійшов на підставі того, що Закон України "Про прокуратуру" в редакції від 05 листопада 1991 року, у тому числі ч.1 ст.46-2, якою передбачалось звільнення прокурорів за КЗпП України, втратив чинність 15 липня 2015 року на підставі п.1 пп.1 п.3 Прикінцевих положень Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року, а тому, на час звільнення позивача, правові підстави для застосування до правовідносин, які виникли між сторонами Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року були відсутні.
Крім того, суд наголосив, що на момент звільнення позивача набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" №113-ІХ від 19 вересня 2019 року (надалі - Закон №113-ІХ). Даним Законом доповнено ст. 40 КЗпП України частиною п`ятою такого змісту:
«Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм  процесуального права, ОСОБА_1 просить його скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначив про відсутність в мотивувальній частині оскаржуваного рішення оцінки позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при його звільненні з 30 квітня 2020 року по 05 травня 2020 року, яка є самостійною і не є похідною від будь-якої іншої вимоги.
ОСОБА_1 впевнений в порушенні відповідачем ч.1 ст.116 КЗпП України, так як розрахунок із позивачем був проведений не у день звільнення. 
Разом з тим, скаржник наголошує на тому, що приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції залишив поза увагою правову позицію Верховного Суду України, викладену в рішенні від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15, на яке він посилався в позові про те, що за загальним правилом пріоритетним є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це не йдеться у спеціальному законі.
На думку скаржника, даний правовий висновок Верховного Суду України підтверджує позицію позивача про застосування до спірних правовідносин приписів КЗпП України, адже Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівника у зв`язку із скороченням штатів.

25 серпня 2020 року Прокуратура Одеської області подала до П`ятого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що з урахуванням положень Закону №113-ІХ, законодавчим актом, що регулює статус прокурорів та відповідно має статус спеціального, є Закон України «Про прокуратуру» за яким виплата вихідної допомоги, у разі звільнення, на підставі пункту 9 частини першої статті 51 зазначеного Закону не передбачена.
При цьому, відповідач підкреслив, що норми Закону України «Про прокуратуру» та Закону №113-ІХ (в частині підстав звільнення прокурорів та особливостей застосування до них положень окремих статей КЗпП України) є чинними та підлягають обов`язковому виконанню.
Відповідно до приписів п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження, у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Фактичні обставини справи.
ОСОБА_1 працював в органах прокуратури з 04 вересня 1997 року, що підтверджується записами №2-22 у трудовій книжці позивача (а.с.7-11).
Наказом прокурора Одеської області №785к від 29 квітня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 квітня 2020 року.
Відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури Одеської області наказано провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.
10 червня 2020 року №18-369вих-20 відповідач листом повідомив представника позивача адвоката ОСОБА_2 , що вихідна допомога позивачу не нараховувалась та не виплачувалась, оскільки відповідно до Закону України «Про прокуратуру» у разі звільнення на підставі п.9 ч.1 ст.51 цього Закону її виплата не передбачена.
Згідно з довідкою Прокуратури Одеської області від 25 травня 2020 №87 середньоденна заробітна плата складає 1788,83 грн., середньомісячна – 36 671,02 грн. (постанова Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за останні два місяці роботи перед звільненням).

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для її задоволення, з огляду на таке.
Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 123 Конституції України організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.
На виконання вимог ст.123 Конституції України прийнято Закон України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі - Закон України №1697-VII), який містить спеціальні норми щодо організації та порядку діяльності органів прокуратури України, особливостей розгляду трудових спорів (зокрема, питання проходження служби в органах прокуратури, звільнення з неї, права і обов`язки прокурорів, їх соціальні гарантії та ін.)
Норми даного Закону являються пріоритетними перед нормами Кодексу законів про працю України і, на переконання колегії суддів, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального закону не врегульовані спірні правовідносини або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі.
Відповідно до ч.3 ст.16 Закон України №1697-VII, прокурор може бути звільнений лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.
Згідно з п.9 ч.1 ст.51 цього Закону прокурор звільняється з посади зокрема у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду , або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Виплата вихідної допомоги при звільненні з підстав, передбачених ст.ст.36, 38-41 КЗпП України визначено статтею 44 КЗпП України.

Частина 1 статті 46-2 Закону України "Про прокуратуру", в редакції від 05 листопада 1991 року, якою передбачалось звільнення прокурорів за приписами  КЗпП України, втратила чинність 15 липня 2015 року на підставі п.1 пп.1 п.3 Прикінцевих положень Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року.
За таких умов, правові підстави для застосування до правовідносин, які виникли між сторонами у квітні 2020 р., Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року були відсутні.
Окрім того, на момент звільнення позивача набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" №113-ІХ від 19 вересня 2019 року.
Пункт 2 частини 1 наведено закону доповнює статтю 40 КЗпП України частиною п`ятою такого змісту:
"Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус".

Таким чином, дана правова норма вказує на пріоритетність спеціального закону перед нормами КЗпП України у випадку звільнення окремих категорій працівників з підстав, визначених ч.1 ст.40 КЗпП.

Колегія суддів зазначає, що в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст.58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999р. №1-рп/99 зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Враховуючи, що позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом України №1697-VII, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми вихідної допомоги є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року по справі №820/1119/16.

За змістом частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Разом з тим, суд відхиляє посилання позивача на правову позицію Верховного Суду України, викладену в рішенні від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15, оскільки на час звільнення позивача із займаної посади набрали чинності Закон України "Про прокуратуру" №1697-VII та Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ від 19 вересня 2019 року, які є нормами спеціального законодавства, що регулюють спірні правовідносини.
Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
В даному випадку має місце спір про право на належні працівнику суми виплати при звільненні, серед яких вихідна допомога, а тому посилання ОСОБА_1 на те, що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при його звільненні, є самостійною і не є похідною від будь-якої іншої вимоги, колегія суддів вважає помилковим.
Оскільки Законом №1697-VII не передбачена виплата ОСОБА_3 вихідної допомоги при звільненні, тому підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за кожен день затримки розрахунку відсутні.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Абзацом 2 ч.2 вказаної статті встановлено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Разом з тим, колегія суддів вказує, що порушення судом першої інстанції норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи, а тому відсутні підстави скасування або зміни рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року.
Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.
Згідно ст.139 КАС України перерозподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями:308, 311, 316, 322, 325,328  КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

суддя                                                             Л. В. Стас
суддя                                                             Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 16.10.2020 року.