ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

02 листопада 2020 року 	м. Дніпро	справа № 340/3420/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Мельника В.В. (доповідач),
                               суддів:  Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,     
розглянувши в порядку 
письмового провадження
в м. Дніпрі апеляційну скаргу                      ОСОБА_1 

на ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020  року (головуючий суддя – Брегей Р.І.) про повернення позовної заяви в адміністративній справі

за позовом                                                    ОСОБА_1 

до                                                             Військової частини НОМЕР_1 

про                                                             визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

26 серпня 2020 року ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі – Відповідач). в якому просив суд: 
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати Позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (раніше НОМЕР_2 ) провести розрахунок та виплатити Позивачу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, зокрема затримки виплати належної йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, а саме провести розрахунок та виплатити Позивачу середній заробіток за період з 24 серпня 2019 року по 17 січня 2020, виходячи з його грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23 серпня 2019 року.
Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подання клопотання про поновлення строку на звернення до суду із зазначенням поважної підстави щодо поновлення строку звернення до суду (а.с. 8-9).
07 вересня 2020 року на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху Позивач подав заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду (а.с. 12-14).
В обґрунтування вказаної заяви зазначено про те, що повний розрахунок з Позивачем Відповідач провів 17 січня 2020 року, тому тримісячний строк звернення до суду із позовом щодо стягнення з останнього середнього заробітку за час затримки при розрахунку при звільненні мав би закінчитись 18 квітня 2020 року. Однак, з урахуванням положень п. 3 Прикінцевих положень КАС України (в редакції зі змінами внесеними Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)») та положень Закону України від 18 червня 2020 року №731-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» у Позивача залишився ще строк до 12 вересня 2020 року для звернення до суду з вимогою щодо стягнення з Відповідача середнього заробітку за час затримки при розрахунку при звільненні.
Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року у справі №340/3420/20 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – повернуто (а.с. 15-17).
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що у спорах щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (публічна служба) встановлюється  місячний строк звернення до суду, який обчислюється з дня фактичного розрахунку, тобто, у даній справі строк звернення до суду із позовом закінчився 18 лютого 2020 року (до початку встановлення Кабінетом Міністрів України карантину).
Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, оскаржив її в апеляційному порядку (а.с. 20-23).
В апеляційній скарзі Позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема тим, що 23 серпня 2019 року Позивач був звільнений з військової служби, 06 вересня 2019 року останній звернувся до суду з позовом про стягнення з Відповідача грошової компенсації за невикористаній дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Повний розрахунок з Позивачем Відповідач провів 17 січня 2020 року, а відтак відповідно до Рішення Конституційного Суду України №1-5/2012 від 22 лютого 2012 року, строк звернення до суду щодо стягнення з Відповідача середнього заробітку за час затримки при розрахунку при звільненні мав би закінчитись 18 квітня 2020 року. Проте, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Відповідно до п. 3 Прикінцевих положень КАС України (в редакції зі змінами внесеними Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Разом з цим, п. 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 18 червня 2020 року №731-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» передбачено, зокрема, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)2 № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом. Таким чином, на думку Позивача, останнім днем тримісячного строку звернення до суду із позовом у даній справі було 12 вересня 2020 року.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив суд в задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити.
Мотивуючи відзив Відповідач вказав про те, що оскільки предметом переданого на розгляд адміністративного суду є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, яке не входить до структури заробітної плати, тому підстави для застосування ст. 233 КЗпП відсутні. 
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.
Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Суд апеляційної інстанції зазначає про те, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
З матеріалів справи встановлено, що предметом спору у даній справі є питання щодо наявності/відсутності підстав для зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 провести Позивачу розрахунок та виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, зокрема затримки виплати належної Позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Із зазначеного слідує, що предмет спору у даній справі, а саме: питання розрахунку та виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, безпосередньо пов`язаний зі звільненням Позивача з публічної (військової) служби у Військовій частині НОМЕР_1 .
При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи Позивача про те, що вимога про стягнення з Відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні є похідною вимогою від вимоги, яка пов`язана з проходженням ним військової (публічної) служби тому на неї не розповсюджуються строки передбачені ч. 5 ст. 122 КАС України, оскільки Позивача звільнено саме з публічної (військової) служби, що, на переконання суду апеляційної інстанції, свідчить про належність усіх вимог Позивача в межах даного спору до вимог пов`язаних з проходженням публічної служби в розумінні положень п. 2 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України.
Вирішуючи питання про визначення строку звернення до суду з вимогою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та про визначення дати початку його перебігу, колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Положеннями ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Враховуючи, що ОСОБА_1 звернувся з позовом про захист трудових прав, пов`язаних зі звільненням з публічної служби, колегія суддів вважає, що строк звернення до суду з цим позовом встановлений саме ч. 5 ст. 122 КАС України.
При цьому, колегія суддів враховує і висновок Верховного Суду викладений у постанові від 23 вересня 2020 року у справі №1.380.2019.003695 (провадження №К/9901/1053/20), відповідно до якого під час обчислення строку звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені з публічної служби застосуванню підлягають саме положення КАС України як норми спеціального процесуального закону.
Однак, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що при вирішенні питання про визначення дати початку перебігу зазначеного строку суд першої інстанції правильно врахував висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012, які стосувалися застосування ч. 1 ст. 233 КЗпП України.
Конституційний Суд України у зазначеному рішенні роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або  повинен був дізнатися  про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Отже, датою, з якої розпочнеться перебіг строку звернення до суду з вимогою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є дата фактичної виплати Позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, тобто, в даному випадку - 17 січня 2020 року.
Щодо посилань Позивача на тримісячний строк звернення до суду передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, колегія суддів звертає увагу останнього на те, що вказаний строк застосовується до трудових спорів, не пов`язаних з проходженням та звільненням з публічної служби, які розглядаються в порядку цивільного судочинства шляхом звернення із позовом до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає і про те, що оскільки предметом переданого на розгляд адміністративного спору у даній справі є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені з публічної служби, яка не входить до структури заробітної плати, то суд першої інстанції правильно вказав про те, що підстави для застосування частини першої статті 233 КЗпП відсутні.
Підсумовуючи вищевикладене колегія суддів дійшла висновку про те, що Позивач, звернувшись до суду із позовом у цій справі 26 серпня 2020 року, пропустив місячний строк з дня фактичного розрахунку (17 січня 2020 року) для звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені з публічної служби.
Поряд із зазначеним, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності посилань Позивача на положення п. 3 Прикінцевих положень КАС України (в редакції зі змінами внесеними Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)»), оскільки строк звернення до суду першої інстанції із позовом у даній справі закінчився до набрання законної сили Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ч. 2 ст. 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви, що свідчить про відсутність підстав для скасування такої ухвали.
Доводи апеляційної скарги Позивача висновків суду першої інстанції не спростовують, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311,  316,  321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року у справі №340/3420/20 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. 
   
Головуючий - суддя                                                                      В.В. Мельник 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов