П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
15 жовтня 2020року                                                                                     м. Київ
 
Справа № 760/26776/19
Провадження: № 22-ц/824/10189/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А. 
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги адвоката Старика Володимира Михайловича в інтересах ОСОБА_1 
та адвоката Кришталь Вікторії Василівни в інтересах ОСОБА_2 
на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 червня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Українця В.В., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на неповнолітню дитину,
 
в с т а н о в и в:
         
У вересні 2019 року  ОСОБА_1 звернулась до судуіз вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що перебувала у шлюбі з відповідачем з 21 січня 2005 року. У цьомушлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 15 червня 2010 року між сторонами був укладений шлюбний договір, умовами якого перебачені обов`язки  батьків  здійснювати утримання дитини та забезпечувати умови його життя у рівних частинах. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. З моменту розірвання шлюбу дитина проживає з нею у Малайзії . Відповідач участі в утриманні дитини не бере, матеріальної допомоги не надає. Зазначає, що дитина потребує додаткових витрат, які складаються з наступного: узв`язку із проживанням у Малайзії в м. Куала-Лумпур, вона сплачує орендну плату за квартиру, що становить за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року 72245 грн66 коп; дитина навчається в міжнародній школі «Стелла Маріс», плата за навчання в якій за перший, другий та третій семестри, а також за навчальні матеріали, становить 203930 грн13 коп. За таких обставин просила суд стягнути з відповідача на свою користь аліментина утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 5000 грн щомісяця до досягнення ним повноліття, а також 138 087, 89 грн, що становить половину понесених нею додаткових витрат на утримання сина.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в розмірі 5000 грн  щомісяця до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 25 вересня 2019 року.
Рішення в частині стягнення аліментів  у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. 
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Старик В.М. в інтересах ОСОБА_1 та адвокат Кришталь В.В. в інтересах ОСОБА_2 подали апеляційні скарги.
Адвокат Старик В.М. в інтересах ОСОБА_1 на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не надав правової оцінки шлюбному контракту та залишив поза увагою його умови, які передбачають обов`язки батьків нести витрати на дитину у рівних частинах, в тому числі, на навчання та проживання. Також суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги акт прийому-передачі послуг, який містить детальний перерахунок послуг, наданих адвокатом позивачці. Окрім того, залишено поза увагою суду і питання щодо відшкодування витрат, пов`язаних із перекладом документів, долучених до матеріалів справи, у розмірі 6 500 грн. Просив рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання дитини та витрат на правову допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.
Адвокат Кришталь В.В. в інтересах ОСОБА_2 , мотивуючи подану ним апеляційну скаргу, зазначав, що вимога про сплату аліментів у розмірі 5000 грн не відповідає вимогам закону. Відповідач приймає участь у вихованні та утриманні сина, надає матеріальну допомогу шляхом перерахування коштів на рахунок позивачки за кордоном. Однак, суд першої інстанції, визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню, не врахував стан здоров`я відповідача, його матеріальний стан, наявність у відповідача іншої дитини, яка потребує постійного догляду та лікування. Позивачкою не доведено жодними доказами можливість відповідача сплачувати аліменти у заявленому розмірі. Також вказував, що позивачка вивезла сина за кордон незаконно, без його дозволу. Просив рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру аліментів змінити шляхом зменшення розміру аліментів, які підлягають стягненню з нього на утримання сина ОСОБА_2 , з 5 000 грн до 1 500 грн. Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення додаткових витрат вважав законним та обґрунтованим.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 13 липня та  06 серпня 2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Старик В.М. в інтересах ОСОБА_1 вказував, що відповідач має цілком задовільне матеріальне становище, оскільки є співзасновником підприємств (відповідних товариств) та отримує дивіденди від їх діяльності. Окрім того, після розлучення до відповідача перейшли у власність житловий будинок та квартира, яку він в подальшому подарував батьку. На його думку, відповідач приховує свої реальні доходи з метою ухилення від сплати аліментів.
Адвокат Кришталь В.В. в інтересах ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу зазначав, що посилання позивачки щодо наявності у нього нерухомого майна чи отримання дивідендів від діяльності підприємств ґрунтуються на припущеннях та не підтверджуються жодними доказами.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог поданих апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Старика В.М. в інтересах ОСОБА_5 підлягає задоволенню частково, а апеляційну скаргу адвоката Кришталя В.В. в інтересах ОСОБА_2 слід відхилити.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом,   ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 січня 2005 року.
В шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син  ОСОБА_3 (а.с. 9).
20 вересня 2013 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва  шлюб між сторонами розірвано (а.с. 14).
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що законом визначено, що утримувати дитину зобов`язані обоє батьків, при цьому, наявність у відповідача інших утриманців не звільняє його від обов`язку утримувати сина ОСОБА_3 скільки відповідач зобов`язаний утримувати дитину до досягнення ним повноліття, створювати необхідні умови для його розвитку та життя нарівні з позивачем, суд вважав за можливе стягнути з нього на утримання сина аліменти в розмірі 5000 грн щомісяця.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог  в частині стягнення додаткових витрат, суд першої інстанції виходив із того, що навчання в міжнародній платній школі «Стелла Маріс» за бажанням позивача не є крайньою необхідністю чи особливими обставинами в розумінні положень статті 185 СК України, а орендна плата за квартиру, в якій проживає позивачка з дитиною, не є такою витратою на дитину, що викликана особливими обставинами, зокрема, розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо. Зважаючи на те, що позивачем не надано суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, як це передбачено статтею 137 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу.
Колегія суддів не може в повній мірі погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з частиною 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Згідно із вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
 Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.
Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.
Ураховуючи наведене, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.
Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17, від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та у постановах Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі   № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18), 01 квітня 2019 року у справі № 233/3518/17, від 31 січня 2020 року у справі № 484/2230/17.
Згідно частин 1,2 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
Обґрунтовуючи позов в частині стягнення додаткових витрат, позивачка зазначала, що після розірвання шлюбу син весь час проживає разом із нею в Малайзії . Додаткові витрати, які вона несе на утримання сина, передбачені чинним шлюбним контрактом та складаються з витрат на сплату орендної плати за квартиру в Малайзії та навчання сина в платній школі. 
Так, у п. 14 шлюбного договору подружжя домовилось в рівних частках кожний надавати достатні кошти, необхідні для утримування дитини та забезпечення умов їхнього життя, зокрема: надання коштів, необхідних для забезпечення нормального виховання та розвитку дитини (як фізичного, так і духового), пов`язаних із розвитком здібностей дитини (відвідання різноманітних гуртків, репетиторів, тощо; надання коштів, необхідних для покриття витрат, пов`язаних із станом здоров`я дитини; надання коштів, достатніх для забезпечення навчання дитини у навчальних закладах будь-якого рівня (у тому числі і за кордоном), включаючи оплату навчання та проживання; надання коштів необхідних для утримання повнолітньої непрацездатної за станом здоров`я дитини - протягом усього часу її непрацездатності тощо.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що навчання дитини у приватній школі не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання цієї дитини. Отже, такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами, у розумінні статті 185 СК України.
Окрім того, позивачка не довела існування особливих обставин, які зумовили б необхідність платного навчання дитини за кордоном при наявності можливості проходження навчання у державних закладах освіти, не навела мотивів вибору освітнього закладу, що, зокрема, залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини.
ОСОБА_1  не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що між нею та відповідачем було узгоджене питання щодо навчання сина в конкретному навчальному закладі. Напроти, судом встановлено, що навчальний заклад - Міжнародна школа «Стелла Маріс», ОСОБА_6  було обрано позивачем на власний розсуд, без погодження із відповідачем.
 Також слід відмітити, що долучена представником позивачки до відзиву на апеляційну скаргу адвоката Кришталя В.В. в інтересах ОСОБА_2 нотаріально завірена заява, у якій, як зазначає  адвокат Кришталь В.В., ОСОБА_2 погодився понести усі без виключення витрати на період з 22.11.2018 року по 22.11.2021 року, не свідчить про узгодження між сторонами питання щодо проживання та навчання сина ОСОБА_3 за кордоном.
У вказаній заяві ОСОБА_2 надав згоду лише на багаторазові тимчасові поїздки за кордон з  метою відпочинку у супроводі матері, ОСОБА_1 , яка несе відповідальність за його життя, безпеку та забезпечить після зазначеного в заяві терміну повернення дитини до  місця постійного проживання в Україні.
Окрім того, колегія суддів зауважує, що положення шлюбного контракту щодо надання сторонами коштів, достатніх для забезпечення навчання дитини у навчальних закладах будь-якого рівня (у тому числі і за кордоном), включаючи оплату навчання та проживання, свідчать лише про оплату навчання та проживання дитини у відповідному навчальному закладі. В будь-якому випадку  понесеніпозивачкоювитратина найм житла (орендуквартири) не можуть вважатись додатковими витратами у розумінні положень статті 185 СК України та такими витратами, на відшкодування яких надав згоду відповідач. 
Аналізуючи умови укладеного між сторонами шлюбного договору слід зазначити, що такі умови встановлюють зобов`язання для сторін щодо утримання дитини у рівних частках кожним та передбачають перелік витрат, які можуть виникати у зв`язку із забезпеченням умов життя дитини.
Вказаний перелік містить розмежування між витратами, які можуть покриватися за рахунок аліментів: для забезпечення нормального виховання та розвитку дитини (як фізичного, так і духового); надання коштів, достатніх для забезпечення навчання дитини у навчальних закладах будь-якого рівня (у тому числі і за кордоном), включаючи оплату навчання та проживання;  та витратами, які, в силу закону, відносяться до додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами: пов`язаних із розвитком здібностей дитини (відвідання різноманітних гуртків, репетиторів, тощо; надання коштів, необхідних для покриття витрат, пов`язаних із станом здоров`я дитини; надання коштів необхідних для утримання повнолітньої непрацездатної за станом здоров`я дитини - протягом усього часу її непрацездатності тощо.
Тобто, витрати надання коштів, достатніх для забезпечення навчання дитини у навчальних закладах будь-якого рівня (у тому числі і за кордоном) повинні покриватись за рахунок аліментів.
З урахуванням вищевикладеного, доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 про те, що понесені позивачкою витрати, що заявлені до стягнення є додатковими і повинні сплачуватись обома батьками у рівних частках відповідно до умов шлюбного договору, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу та спростовуються умовами укладеного між сторонами контракту.
Переглядаючи спір в частині вирішення позовних вимог про стягнення аліментів колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з частинами 1, 9  статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.
Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.
Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.
Частина 3 статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.
Отже, принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків.
За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам   у здійсненні цього права.
Згідно з статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Частиною першою статті 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Відповідно до частини першої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
В даному випадку, обов`язки батьків щодо утримання дитини до досягнення нею повноліття, створення необхідних умов для його розвитку та життя також передбачені умовами шлюбного договору, який є чинним, а тому його положення є обов`язковими для виконання обома сторонами, в тому числі і відповідачем.
При укладенні шлюбного договору сторони були ознайомлені з правовими наслідками недодержання вимог закону при вчиненні правочинів, усвідомлювали природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного.
Сторонам було роз`яснено зміст статтей 215-236, 319 ЦК України та 9, 92-103 СК України.
Укладений між сторонами шлюбний договір наразі є чинним, його недійсність судом не визнавалась, зміни до шлюбного договору сторонами не вносились.
Правом на розірвання договору в судовому порядку з підстав, що мають істотне значення, зокрема, в разі неможливості його виконання, що передбачене пунктом 17 шлюбного договору, відповідач не скористався.
За таких підстав, посилання відповідача на скрутне матеріальне становище не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідач, достеменно знаючи про свої обов`язки, що передбачені шлюбним договором, не вчиняв будь-яких дій щодо внесення до нього змін чи розірвання.
Вказані обставини при апеляційному перегляді справи відповідачем не спростовані, а тому зобов`язання відповідача щодо утримання сина на рівні з позивачем повинне бути виконане.
Оскільки відповідач зобов`язаний утримувати сина до досягнення ним повноліття, створювати необхідні умови для його розвитку та життя нарівні з позивачем, суд першої інстанції правильно вважав за можливе стягнути з відповідача аліменти у визначеному позивачкою розмірі. 
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити, що частина 11 статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Доводи  відповідача щодо низького рівня доходу та утримання ще однієї дитини, яка потребує щоденного догляду, колегія суддів вважає не прийнятними з огляду на його здоровий фізичний стан та не обмеження у виборі роботи з гідним рівнем заробітної плати. Будь-яких обмежень за станом здоров`я щодо  працевлаштування та надання дітямналежного утримання відповідач не має.  Ці доводи є відверто цинічними, оскільки забезпечення належного рівня життя своїх дітей є обов`язком батька, який також передбачений умовами шлюбного договору.
Наявність чи відсутність рухомого чи нерухомого майна у відповідача сама по собі не є визначальною підставою для визначення розміру аліментів, а приймається до уваги судом лише у сукупності з іншими обставинами, передбаченими законом.
Також не приймаються до уваги колегії суддів посилання відповідача на те, що позивачка незаконно вивезла дитину за кордон, чим  обмежила  його права на спілкування з дитиною, можливість впливати на його розвиток та брати участь у його вихованні, оскільки жодних доказів на вчинення з його боку відповідних дій щодо відновлення порушених, на його думку, прав щодо  повернення дитини до України ним, ОСОБА_2 , суду не надано. 
З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення розміру аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , з 5 000 грн до 1 500 грн, та як наслідок, зміни рішення суду першої інстанції, яке є законним та обґрунтованим і в цій частині.
Щодо доводів апеляційної скарги про необґрунтованість відмови суду першої інстанції у стягненні витрат на правничу допомогу та витрат, пов`язаних із перекладом документів, колегія суддів відмічає наступне.
Відповідно до вимог  частин 1, 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядомсправи. До витрат, пов`язаних зрозглядом справи, належать, зокрема,  витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини 1 статті 134 ЦПК України кожна із сторін процесу подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла, і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. 
Згідно частини 2 зазначеної статті у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Відповідно до статті 137 ЦПК Українивитрати, пов`язані з правничоюдопомогою адвоката, несутьсторони, крімвипадків надання правничої допомоги за рахунокдержави.
 За результатами розглядусправи витрати на правничудопомогу адвоката підлягаютьрозподілу між сторонами разом  з іншими судовими витратами. Для цілейрозподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;  2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
 Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду відповідні докази: договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Згідно частини 1 статті 83 ЦПК України  сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Відповідно до частини 9 статті 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
З матеріалів справи убачається, що позивачка просить стягнути з відповідача 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката та 6 500 грн витрат, пов`язаних із перекладом документів (а.с. 65).
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу, що надана адвокатом Стариком В.М. ОСОБА_1 було надано до матеріалів справи договір про надання правової допомоги № 08-08/19 від 08 серпня 2019 року (а.с. 67-69), ордер серії КВ №797893 (а.с. 70), акт прийому-передачі послуг від 24 грудня 2019 року, квитанцію про сплату послуг за вказаним договором у розмірі 10 000 грн (а.с. 165-166). 
На підтвердження факту понесення витрат, пов`язаних із перекладом документів, Стариком В.М. в інтересах ОСОБА_1 було надано копію квитанції-замовлення № 624 від 19.09.2019 року (а.с. 66).
В акті прийому-передачі послуг зазначений перелік послуг, які надав адвокат позивачці, зокрема:  1 - опрацювання наданих матеріалів; 2 - аналіз та пошук судової практики Верховного Суду щодо предмету спору; 3 - підготовка проекту позову та розрахунків; 4 - формування та подання позовної заяви з додатками; 5 - моніторинг розгляду судової справи; 6 - ознайомлення з матеріалами справи; 7- участь у судовому засіданні; 8 - написання відповіді та подання її до суду.
 Оскільки закон не передбачає вимоги щодо детального опису вартості кожної з послуг, наданої адвокатом клієнту, а встановлює лише обов`язок надати детальний опис робіт (наданих послуг), суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу.
За таких підстав,  із урахуванням положень статті 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (лише в частині стягнення аліментів), з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 1784 грн виходячи з наступного розрахунку.
Позивачем при зверненні до суду заявлено до стягнення 138 087,89 грн додаткових витрат та 5000 грн аліментів, щомісяця. Ціна позову становить 168 087,89 (138 087,89+ 30 000 грн (5000х6 місяців)). Позов ОСОБА_1 задоволено судом частково, лише в частині стягнення аліментів, що становить 17,84 % від загальної суми заявлених позовних вимог.
Оскільки судом позивачу відмовлено у стягненні коштів, понесених на оплату навчання та проживання на території іноземної держави, витрати, пов`язані із перекладом документів в сумі 6 500 грн задоволенню не підлягають.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. При цьому неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Доводи апеляційної скарги адвоката Кришталь В.В. в інтересах ОСОБА_2 не спростовують висновків суду першої інстанції є такими, що не заслуговують на увагу, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення.
Доводи апеляційної скарги адвоката Старика В.М. в інтересах ОСОБА_1 частково знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді справи, а тому рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 червня 2020 року в частині розподілу судових витрат підлягає зміні шляхом стягнення витрат на правничу допомогу.  В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Відтак апеляційна скарга  Старика В.М. в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню  частково, а апеляційна скарга адвоката Кришталя В.В. в інтересах ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.
 
Керуючись  ст.ст. 369, 374, 375, 376, 382, 384  ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу адвоката Кришталь Вікторії Василівни в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу адвоката Старика Володимира Михайловича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 червня 2020 року в частині розподілу судових витрат змінити. 
Стягнути з ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 . РНОКПП НОМЕР_2 ) 1784 (одну тисячу сімсот вісімдесят чотири) грн на відшкодування витрат на правничу допомогу.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.   

Головуючий                                                                                   Т.О. Невідома
 
Судді                                                                                               Д.Р. Гаращенко
 
                                                                                                         А.А. Пікуль