УХВАЛА

15 жовтня 2020 року 
Київ
справа №9901/299/20
адміністративне провадження №П/9901/299/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Гімона М.М.,
суддів: Білоуса О.В.,  Дашутіна І.В.,  Шишова О.О.,  Яковенка М.М., 
під час вивчення матеріалів позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправними і скасування рішень,
ВСТАНОВИВ:
14  вересня 2020 року  до  Верховного Суду як суду першої інстанції надійшов позов ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі - відповідач, ВРП), направлений до суду поштою 13 вересня 2020 року, в якому заявлені вимоги:
- визнати   протиправним   та   скасувати   рішення   Вищої   ради  юстиції  (далі  -  ВРЮ)  № 410/0/15- 10 від 26 травня 2010 року про внесення подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області  за  порушення  присяги відповідно до пропозиції члена Вищої ради юстиції ОСОБА_3 від 26 лютого 2010 року.
- визнати  протиправним  та  скасувати  рішення  Вищої ради юстиції № 412/0/15- 10 від 26 травня 2010 року про внесення подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за порушення присяги відповідно до пропозиції члена Вищої ради юстиції ОСОБА_3 від 14 жовтня 2009 року.
Ухвалою від 22 вересня 2020 року Верховний Суд залишив позовну заяву без руху, надавши позивачеві десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для зазначення інших підстав для поновлення строку звернення до суду з цим позовом.
12 жовтня 2020 року від позивача надійшло клопотання (подане безпосередньо до суду) про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду. На обґрунтування поважності причин пропуску строку позивач зазначає, що під час розгляду Вищим адміністративним судом України адміністративної справи за її позовом нею заявлялося клопотання про витребування у ВРЮ матеріалів справи стосовно звільнення з посади та їх дослідження судом, однак, це клопотання було відхилене. Судом відхилялися й інші клопотання, заперечення.
Також зазначає, що публікацію на сайті ВРП про прийняття ВРЮ 26 травня 2010 року рішення про внесення подання про звільнення її з посади ще й за пропозиціями члена ВРЮ ОСОБА_3 вона вперше побачила лише після отримання копії ухвали суду про залишення її позову без руху.
Наполягає на тому, що у випадку обізнаності у 2010 році про прийняття цих рішень, вона б їх оскаржувала одночасно із рішенням ВРЮ за пропозицією ОСОБА_4 та рішенням Верховної Ради України (далі - ВР України).
В іншій частині клопотання обґрунтоване наявністю протягом грудня 2009 - березня 2010 року порушених кримінальних справ відносно неї, а також сімейними обставинами: перебування на утриманні важкохворих батьків похилого віку, розірвання шлюбу.
Оцінивши наведені причиним пропуску строку, колегія суддів вважає їх неповажними, виходячи з такого.
В ухвалі від 22 вересня 2020 року Верховний Суд зазначив, що вирішальним для визначення додержання особою строку звернення до суду для такої категорії спорів (щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби) є встановлення часу, коли особа фактично дізналася або повинна була дізнатися про зміст оскаржених рішень.
Верховний Суд дійшов висновку, що починаючи з 2010 року позивач була обізнана із наявністю спірних у цій справі рішень, відповідно, мала об`єктивну можливість реалізувати своє право на їх оскарження в установлені законодавством строки. 
Посилання на те, що під час розгляду Вищим адміністративним судом України справ за її позовом нею заявлялися клопотання про витребування матеріалів справи стосовно звільнення з посади судді та їх дослідження судом, натомість, які були відхилені, не свідчать про наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом. 
З моменту ухвалення судових рішень Вищим адміністративним судом України, в яких відображені обставини наявності рішень ВРЮ від 26 травня 2010 року № 410/0/15-10, № 412/0/15- 10, і до дня звернення до суду з цим позовом минуло майже десять років, а відтак, доводи позивача з посиланням на процесуальні дії Вищого адміністративного суду України під час розгляду справ є незмістовними. Більш того, зазначені судові рішення були переглянуті і скасовані, а з моменту ухвалення судових рішень Верховним Судом за наслідками нового розгляду справ №П-93/10, №П-195/10 (провадження №П/9901/484/18), №800/345/17 (провадження №П/9901/45/18) минуло більше двох років.
Позивачем не підтверджено факту звернення протягом 2010-2016 років до ВРЮ, а в подальшому - до ВРП із клопотанням про надання їй копій рішень, які є предметом оскарження у цій справі, та того, що у задоволенні цих клопотань їй було відмовлено.
Не применшуючи дійсної тривалості відновлення своїх прав на публічну службу, колегія суддів вважає, що у позивача була об`єктивна можливість звернутися до суду з цим позовом у строки, визначені статтею 233 КЗпП та статтею 122 КАС України, а можливість отримання і ознайомлення зі змістом оскаржених у цій справі рішень ВРЮ залежала виключно від волевиявлення позивача.
Наявність сімейних обставин, про які вказує позивач, також не підтверджують поважність причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, оскільки в межах фактичного темпорального періоду їх не можна вважати об`єктивно непереборними, такими, що не залежали від волевиявлення позивача або пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду, а не після спливу десяти років.
Колегія суддів повторно зазначає, що визначені процесуальним законом строки звернення до суду, це період часу, протягом якого особа повинна проявити інтерес стосовно захисту своїх прав, свобод та законних інтересів. Строк звернення до суду для такої категорії спорів (щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби) доволі стислий, і якщо зважити на характер спірних правовідносин, встановлений строк має на меті дисциплінувати позивача, який, якщо він справді зацікавлений у відновленні своїх порушених прав, повинен якомога швидше реалізувати своє право на захист. 
Реалізувати своє право на захист в порядку адміністративного судочинства потрібно вчасно, а поновити пропущений строк суд може, якщо для цього є поважні і об`єктивні причини.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що звертаючись до суду з цим позовом лише 13 вересня 2020 року позивачем пропущено місячний строк звернення до суду, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, а вказані позивачем причини пропуску строку, зазначені у клопотанні від 12 жовтня 2020 року, є неповажними. 
Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Таким чином, наявні підстави для повернення позовної заяви. 
Керуючись статтями 123, 169 КАС України, суд
УХВАЛИВ:
Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду.
Повернути позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправними і скасування рішень.
Роз`яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє її права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом. 
Копію цієї ухвали надіслати особі, яка подала позовну заяву.
Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 256 КАС України. Апеляційна скарга на ухвалу Верховного Суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання. 

Судді	М.М. Гімон О.В. Білоус   І.В. Дашутін   О.О. Шишов   М.М. Яковенко