ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року	Львів	Справа № 803/150/17 пров. № А/857/7019/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р.Й.,
суддів                                                                       Гуляка В.В.,
                                                                                 Ільчишин Н.В.,
з участю секретаря судового засідання                Марцинковської О.М.,  
представника відповідача                                      Сахарчука А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року (прийняте у м. Луцьку суддею Каленюк Ж.В.; дата складення рішення у повному обсязі не вказана) в адміністративній справі № 803/150/17 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправними і скасування вимоги та рішення,

                                                     В С Т А Н О В И В :

У лютому 2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Волинського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив визнати протиправними і скасувати прийняті 24 січня 2017 року Головним управлінням ДФС у Волинській області (далі – ГУ ДФС у Волинській області, відповідач): 
- вимогу № Ф-0000271300 про сплату боргу (недоїмки) у сумі 51 462,48 грн та 
- рішення № 0000301300 про застосування штрафних санкцій у сумі 5146,25 грн за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що оскаржувані вимога та рішення є протиправними, оскільки за змістом пункту 2 частини першої статті 7 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI) обчислення сум єдиного внеску платниками, які перебувають на загальній системі оподаткування, здійснюється на підставі даних річних податкових декларацій (річної звітності), а базою нарахування єдиного внеску є сума доходу (прибутку), що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, визначення якої здійснюється за правилами, встановленими пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України (далі – ПК України). За цими нормами він не зобов`язаний визначати суму чистого оподатковуваного доходу помісячно. Згідно з його декларацією про майновий стан і доходи сума чистого оподатковуваного доходу за 2014 рік - 16 900,00 грн, тому у звіті з єдиного внеску за 2014 рік середньомісячний розмір чистого оподатковуваного доходу - 1408,33 грн. Застосований контролюючим органом порядок розрахунку суми єдиного внеску за 2014 рік, який полягає в необхідності визначати чистий оподатковуваний дохід щомісяця на підставі Книги обліку доходів і витрат, не відповідає положенням пункту 1 частини другої статті 6, пункту 2 частини першої статті 9 Закону № 2464-VI.
Базою нарахування єдиного внеску у 2015 році є чистий оподатковуваний дохід (прибуток), зазначений у податковій декларації, поділений на кількість місяців, протягом яких він отриманий. У разі якщо таким платник не отримав доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року, то такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску. Оскільки згідно з декларацією про майновий стан і доходи за 2015 рік сума чистого доходу становить 9837,69 грн, який отриманий протягом семи місяців, то він правильно визначив суму єдиного внеску, виходячи з кількості місяців, у яких отримано дохід, а алгоритм розрахунку, наведений контролюючим органом в акті перевірки, є помилковим.
Тобто висновки контролюючого органу щодо заниження єдиного соціального внеску на 51 462,48 грн не відповідають фактичним обставинам та є надуманими, а відтак безпідставним є й застосування штрафу на підставі пункту 3 частини одинадцятої статті 25 Закону № 2464-VI.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 15 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2017 року, адміністративний позов було задоволено.

Постановою Верховного Суду від 07 лютого 2020 року постанову Волинського окружного адміністративного суду від 15 березня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2017 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому Верховний Суд вказав, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли цілком об`єктивного висновку про правомірність формування позивачем звітності з єдиного внеску за 2014 рік та, як наслідок, відсутність заниження суми єдиного соціального внеску за вказаний період.
Надаючи правову оцінку доводам органу доходів і зборів про заниження позивачем суми єдиного соціального внеску за 2015 рік, суди виходили з того, що в січні, квітні, жовтні, листопаді, грудні 2015 року ФОП ОСОБА_1 не отримував доходу, що підтверджується даними Книги обліку доходів і витрат, а тому ним правомірно за вказані календарні місяці в звітності з єдиного внеску проставлено прочерки та не визначено базу нарахування єдиного податку у зв`язку з відсутністю на те законодавчого обов`язку.
Такого висновку судові інстанції дійшли за наслідками аналізу пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI, який, на їх переконання, слід тлумачити так, що якщо фізична особа-підприємець, яка перебуває на загальній системі оподаткування, не отримувала доходів (прибутків) у звітному році або окремому місяці звітного року, така особа може не визначати базу єдиного соціального внеску, оскільки вказаною нормою передбачено право платника, а не його обов`язок.
Утім, відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, – на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Отже, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу (прибутку) від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Проте, за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску.
Адже метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат за чинними видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
У спірному випадку суди в порушення принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі не перевірили дотримання позивачем зазначеного алгоритму нарахування єдиного соціального внеску в 2015 році, та, як наслідок, не встановили дійсний податковий обов`язок підприємця в межах спірних правовідносин.

За результатами нового судового розгляду рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року позов задоволено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржило ГУ ДПС у Волинській області, яке вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте без урахування фактичних обставин справи та з помилковим застосуванням норм матеріального права. Тому просило скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що для розрахунку суми річного єдиного внеску фізичні особи-підприємці на загальній системі оподаткування розраховують свій чистий дохід за кожен місяць 2014 року згідно з даними Книги обліку доходів та витрат отриманого чистого доходу. При цьому сума єдиного внеску, незалежно від розміру отриманого доходу, не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, а єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
Позивач відповідно до записів у книзі доходів та витрат, підтверджених платіжними документами, невірно визначив місячний дохід у 2014 року, що вплинуло на нарахування єдиного внеску за відповідний період і його заниження на 49 582,30 грн.
Також згідно декларації позивача з єдиного внеску за 2015 рік у січні, квітні, жовтні, листопаді та грудні 2015 року розраховано єдиний внесок не з мінімального страхового внеску, відтак встановлено його заниження на загальну суму 1880,18 грн.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказав, що з доводами апелянта не погоджується, а рішення суду першої інстанції вважає обґрунтованим та мотивованим. При цьому покликається на те, що у 2014 році сплачував єдиний внесок із тієї суми доходу, з якої сплачується податок на доходи фізичних осіб, що відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 07 лютого 2020 року в цій справі, тобто не занизив єдиний внесок за цей період.
За 2015 рік він мав право у періоди, в яких не отримував доходу (прибутку), не нараховувати єдиний внесок, навіть у розмірі мінімального страхового внеску, що відповідає висновкам Верховного Суду (постанова від 20.09.2019 у справі № П/811/227/16).
Вказане спростовує доводи відповідача, викладені в його апеляційній скарзі.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги з аналогічних підстав; просить апеляційну скаргу задовольнити. 

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити з таких підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 25 жовтня 2002 року зареєстрований як фізична особа-підприємець як платник податків перебуває на загальні системі оподаткування, зареєстрований платником податку на додану вартість 30 жовтня 2002 року (а.с. 52).

У період з 28 листопада по 09 грудня 2016 року Володимир-Волинська ОДПІ провела планову виїзну документальну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2015 року, про що склала акт від 23 грудня 2016 року № 741/13-2088416414 (далі – Акт перевірки, а.с.8-36).
Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог частин першої, другої статті 6, пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI, що призвело до заниження єдиного соціального внеску за 2014 рік на 49937,76 грн та за 2015 рік на 2279,81 грн, а всього на 52217,57 грн.

На підставі Акта перевірки 24 січня 2017 року ГУ ДФС у Волинській області сформувало вимогу від № Ф-0000271300 про сплату боргу (недоїмки), якою підприємця ОСОБА_1 зобов`язано сплатити недоїмку з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 51 462,48 грн та прийнято рішення № 0000301300, яким застосувало до нього штрафні санкції (у розмірі 10 % від суми донарахувань) за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 5146,25 грн (а.с. 38 - 40).

Не погоджуючись із вказаними вимогою та рішенням, позивач оскаржив їх до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що висновки податкового органу щодо заниження підприємцем єдиного соціального внеску на суму 51 462,48 грн за 2014 - 2015 роки є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на що спірні вимога про сплату боргу (недоїмки) та рішення ГУ ДФС у Волинській області, яке є похідним від факту донарахування єдиного внеску за спірною вимогою, підлягають скасуванню як протиправні, а позов - задоволенню у повному обсязі.

При цьому суд вказав, що за приписами пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до пунктів 1, 2, 4 частини другої статті 6 Закону № 2464-VІ платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Як визначено пунктом 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ (в редакції до 01 січня 2015 року), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім`ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Згідно з частиною одинадцятою статті 8 Закону №2464-VІ єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
Частиною третьою статті 7 Закону № 2464-VІ визначено, що нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.
У частинах другій, третій, восьмій статті 9 Закону № 2464-VІ зазначено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року.
Згідно з частиною другою статті 25 Закону № 2464-VІ у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Абзацом першим частини четвертої цієї статті визначено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Також пунктом 3 частини одинадцятою статті 25 цього Закону встановлено можливість застосування до платника єдиного внеску штрафних санкцій, зокрема, за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Перевіркою встановлено, що в 2014 році позивач мав чистий оподатковуваний дохід у сумі 16900,00 грн, який він відобразив в податковій декларації про майновий стан і доходи (а.с. 41 - 44). 
У Звіті про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2014 рік позивач єдиний внесок розрахував із суми чистого доходу (прибутку), заявленої в податковій декларації фізичної особи-підприємця, зокрема: місячна сума доходу (база нарахування єдиного внеску) за січень-листопад 2014 року становить 1400,00 грн, у грудні 2014 року - 1500,00 грн, з якої було обчислено і сплачено єдиний внесок за вказаний період за ставкою 34, 7% на загальну суму 5864,30 грн; сума нарахованого єдиного внеску (у січні – листопаді – 485,80 грн, а у грудні – 510,50 грн) не є меншою мінімального страхового внеску у 2014 році, тобто, не менше 422,65 грн (а.с. 50-51).
Згідно з приписами пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI для фізичних осіб-підприємців, які перебувають на загальній системі оподаткування, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.
Отже, єдиний внесок повинен сплачуватись із тієї суми доходу, з якої сплачується податок на доходи фізичних осіб.

Відповідно до пункту 164.1 статті 164 ПК України базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.
Пунктом 177.2 статті 177 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.
За правилами пункту 4.5 розділу IV Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства доходів і зборів України від 09 вересня 2013 року № 455, обчислення сум єдиного внеску фізичними особами-підприємцями (крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування) здійснюється на підставі даних річних податкових декларацій (річної звітності).
Тобто саме показники річних податкових декларацій є підставою для формування платником суми нарахованого єдиного внеску.
Відтак, у графі 2 таблиці 1 додатка 5 «Нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування фізичними особами-підприємцями» до Звіту про суми нарахованого доходу зареєстрованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску сума чистого доходу (прибутку) в рядках календарних місяців зазначається середньомісячний показник, обчислений із річного оподатковуваного доходу (прибутку). Із суми чистого доходу (прибутку) за місяць, обчисленого у такий спосіб, розраховується сума єдиного внеску з розміру єдиного внеску 34,7 %, як це і зробив позивач. Наведене дає підстави для висновку про правомірність нарахування позивачем єдиного внеску за 2014 рік та, як наслідок, відсутність заниження суми єдиного соціального внеску за вказаний період, про що вказав Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2020 року у цій справі та правильність розрахунку суми єдиного внеску підприємцем ОСОБА_1 у 2014 році.

Щодо доводів відповідача про заниження позивачем суми єдиного соціального внеску за 2015 рік суд першої інстанції вказав, що згідно податкової декларації про майновий стан і доходи фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за 2015 рік сума чистого оподатковуваного доходу становить 9837,69 грн (а.с. 45-47). 
Позивач у звіті про суми нарахованого єдиного внеску за 2015 рік базу нарахування єдиного внеску визначив у тих місяцях, в яких за даними Книги обліку доходів і витрат отримано дохід (у лютому, березні, травні-серпні по 1218,00 грн, у вересні - 2559,69 грн), з якої обчислено та сплачено єдиний внесок за вказаний період у розмірі 34,7 %, що становить 3413,70 грн, при тому в січні, квітні, жовтні, листопаді, грудні 2015 року він не отримував дохід і за вказані календарні місяці в графі 2 «Сума чистого доходу (прибутку), заявлена у податковій декларації фізичної особи-підприємця» таблиці 1 додатка 5 «Нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування фізичними особами-підприємцями» до Звіту про суми нарахованого доходу зареєстрованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску у названі місяці проставляв «0» (а.с. 48 - 49).

При вирішенні спору у цій частині позовних вимог суд першої інстанції провів порівняльний аналіз пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI в редакції, чинній до 01 січня 2015 р., з 01 січня 2015 р. та з 01 січня 2017 р. і дійшов висновку, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу (прибутку) від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Єдиний внесок підлягає сплаті у розмірі 34,7 % суми доходу (прибутку), отриманого від підприємницької діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, при цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).
До 01 січня 2015 року підприємці на загальній системі зобов`язані були сплачувати єдиний внесок у розмірі не менше мінімального страхового внеску лише за той місяць, у якому отримано дохід (прибуток)). З 01 січня 2015 року ці правила збереглися, однак також платникам на загальній системі оподаткування за їх бажанням у році або окремому місяці року, де ними не було отримано дохід (прибуток), надано право самостійно визначити базу нарахування єдиного внеску. У такому випадку сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску та база нарахування не може бути більшою максимальної величини бази нарахування єдиного внеску.

Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» (далі – Закон № 77-VIII) внесено зміни до пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ та встановлено лише право, а не обов`язок платника єдиного внеску нарахувати та сплатити внесок у разі відсутності бази нарахування. 
У разі коли фізична особа-підприємець не отримала дохід і не бажає сплачувати за такий період єдиний внесок, то вона може не користуватись правом самостійного визначення бази нарахування та не сплачувати його навіть у розмірі не менше мінімального.

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, виходячи з таких підстав.

Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» (далі – Закон №77-VIII) внесено зміни до Закону № 2464-VI) та з 01 січня 2015 року пункт 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ має таку редакції: «Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску».

На підставі граматично-логічного аналізу цієї норми колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що платник податку має право самостійно визначати базу нарахування, проте незалежно від визначеної бази нарахування єдиний внесок не може бути меншим від мінімального розміру, про що зокрема вказав у поставі від 07 лютого 2020 року в цій справі Верховний Суд.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог - за період 2014 року і про відмову в задоволенні позовних вимог - за період 2015 року.

Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

                                                  П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року в адміністративній справі № 803/150/17 скасувати.

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати вимогу Головного управління ДФС у Волинській області від 24 січня 2017 року № Ф-0000271300 про сплату боргу (недоїмки) на суму 49 582 (сорок дев`ять тисяч п`ятсот вісімдесят дві) грн 23 коп. 

Визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління ДФС у Волинській області від 24 січня 2017 року № 0000301300 про застосування штрафних санкцій у сумі 5146,25 грн за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 4958 (чотири тисячі дев`ятсот п`ятдесят вісім) грн 23 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин  	
Постанова складена у повному обсязі 04 грудня 2020 року.