ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/12010/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Смолій І.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  09 листопада 2020 року                                                                                  м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого-судді Лічевецького І.О., суддів - Степанюка А.Г., Оксененка О.М., за участю секретаря - Черніченко К.О., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2020 року в справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про скасування розпорядження,

ВСТАНОВИВ

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АРКС" (далі - ПАТ "Страхова компанія "АРКС", позивач) з адміністративним позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - відповідач) про скасування розпорядження, в якому просило:
- скасувати Розпорядження №852 від 14.05.2019 «Про застосування заходу впливу до ПАТ "Страхова компанія "АРСК".
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем протиправно складено Розпорядження №852 від 14.05.2019, оскільки порушень законодавства про фінансові послуги товариством допущено не було.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.07.2020 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.
На думку апелянта суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Так, позивач зокрема зазначає, що в його діях відсутні порушення вимог Закону України від 01.07.2004 №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV), а тому оскаржуване розпорядження відповідача є протиправним та підлягає скасуванню. 
Окрім цього, позивач вказав на те, що відповідач, приймаючи оскаржуване розпорядження вийшов за межі своїх повноважень та вирішив питання про виплату страхового відшкодування.
Позивач вважає, що спір між ОСОБА_1 та ПАТ "Страхова компанія "АРКС" про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди повинен вирішуватись у судовому порядку. У відповідача відсутні повноваження на вирішення питання щодо розміру страхового відшкодування. Законність рішення страховика не належить до компетенції комісії, а належить до виключної компетенції суду.
Також позивач наголошує на тому, що завдану в результаті ДТП шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого добровільно та повністю відшкодовано водієм забезпеченого транспортного засобу, що підтверджується вироком Васильківського місьрайонного суду Київської області від 14.09.2018 та розпискою ОСОБА_1 про відсутність претензій пов`язаних з відшкодуванням шкоди.
Додатково позивач зазначає, що підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування були положення статей 9, 16, 26 Закону України «Про страхування», якими передбачено таку підставу для відмови, як відшкодування отримання страхувальником повного відшкодування збитків за майновим страхуванням від особи, винної у їх заподіянні.
При цьому, на переконання позивача, застосування до цих правовідносин статей 9, 16, 26 Закону України «Про страхування» не є порушенням положення статті 2 Закону №1961-IV.
Водночас вищезазначене судом першої інстанції не враховано, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, яке підлягає скасуванню.
28 вересня 2020 року від Національного Банку України (далі - НБУ) надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача.
У відзиві на апеляційну скаргу НБУ наполягає на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.07.2020 залишити без змін.
Крім того, НБУ заявлене клопотання, в якому заявник просив здійснити заміну сторони у справі на підставі Закону України від 12.09.2019 №79-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення функцій із державного регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон №79-ІХ ). 
Відповідно до частини першої статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
Відповідно до Закону №79-ІХ з 01.07.2020 НБУ є правонаступником Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у здійсненні повноважень та виконанні функцій з державного регулювання та нагляду у сфері ринків фінансових послуг у межах повноважень, встановлених Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань встановлено, що 08.07.2020 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг перебуває у стані припинення. 
Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне здійснити процесуальне правонаступництво відповідача у справі з Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на Національний Банк України.
Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом попередньої інстанції норм процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 07.03.2019 року до відповідача надійшла скарга від ОСОБА_1 на бездіяльність позивача щодо проведення виплати страхового відшкодування.
15.04.2019 року відповідачем складено Акт про правопорушення, вчинені Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "АРСК" на ринку фінансових послуг №544/13-4/15, в якому зафіксовано порушення абзаців першого-третього пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо невиконання страховиком обов`язку протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентованої виплати) та виплатити його або прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). 
На підставі вищевказаного акта відповідач виніс розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №852 від 14.05.2019 «Про застосування заходу впливу до ПАТ «Страхова компанія «АХА Страхування», згідно з яким ПАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» зобов`язано усунути порушення законодавства про фінансові послуги та повідомити Нацкомфінпослуг про усунення порушень з наданням підтверджуючих документів у термін включно до 04.06.2019.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг встановлює Закон України від 12.07.2001 №2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон №2664-III). 
Згідно з частиною першою статті 20 Закону №2664-III державне регулювання діяльності з надання фінансових послуг здійснюється шляхом, зокрема: ведення державних реєстрів фінансових установ і реєстрів осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, та ліцензування діяльності з надання фінансових послуг; застосування уповноваженими державними органами заходів впливу; проведення інших заходів з державного регулювання ринків фінансових послуг. 
Відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 21 Закону №2664-III державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо інших ринків фінансових послуг - національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.
Частиною першою та другою статті 39 №2664-III встановлено, що у разі порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу відповідно до закону. 
Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, обирає та застосовує заходи впливу на основі аналізу даних та інформації стосовно порушення, враховуючи наслідки порушення та наслідки застосування таких заходів.
Частиною першої статті 40 Закону №2664-III визначено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, може застосовувати, серед іншого, такі заходи впливу: зобов`язати порушника вжити заходів для усунення порушення та/або вжити заходів для усунення причин, що сприяли вчиненню порушення; накладати штрафи в розмірах, передбачених статтями 41 і 43 цього Закону; тимчасово зупиняти або анулювати ліцензію на право здійснення діяльності з надання фінансових послуг; виключати відповідно до законодавства учасників ринків фінансових послуг (крім споживачів фінансових послуг) з Державного реєстру фінансових установ або реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги.
У відповідності до пункту 2.1 Положення про застосування Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, заходів впливу за порушення законодавства про фінансові послуги, затвердженого розпорядженням відповідача від 20.11.2012 №2319 (далі - Положення №2319), Нацкомісія може застосовувати такі заходи впливу: 1) зобов`язати порушника вжити заходів для усунення порушення; 2) вимагати скликання позачергових зборів учасників фінансової установи; 3)накладати штрафи в розмірах, передбачених статтею 41 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; 4) тимчасово зупиняти (обмежувати) або анулювати (відкликати) ліцензію на право здійснення діяльності з надання фінансових послуг; 5) відсторонювати керівництво від управління фінансовою установою та призначати тимчасову адміністрацію; 6) затверджувати план відновлення фінансової стабільності фінансової установи; 7) виключати відповідно до законодавства учасників ринків фінансових послуг (крім споживачів фінансових послуг) з Державного реєстру фінансових установ або реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги; 8) установлювати для небанківських фінансових груп підвищені економічні нормативи, ліміти та обмеження щодо здійснення окремих видів операцій; 9) виносити рішення про заборону недержавним пенсійним фондам - суб`єктам другого рівня системи пенсійного забезпечення укладати нові пенсійні контракти з учасниками накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування у разі порушення вимог, установлених для таких недержавних пенсійних фондів законом та ліцензійними умовами.
Згідно з частиною другою статті 40 Закону №2664-III порядок та умови застосування заходів впливу встановлюються законами України та нормативно-правовими актами національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. 
Відповідно до пункту 2.2 Положення №2319 рішення про зобов`язання порушника вжити заходів для усунення порушення оформляється письмовим розпорядженням (приписом) Нацкомісії. Метою застосування даного заходу впливу є усунення особою у визначений у розпорядженні (приписі) строк виявлених порушень законодавства про фінансові послуги. Письмове розпорядження (припис) Нацкомісії повинно містити: дату та номер розпорядження (припису), місце його складання; відомості про особу (повне найменування юридичної особи, місцезнаходження, код за ЄДРПОУ); зміст виявленого порушення законодавства про фінансові послуги; норму законодавства про фінансові послуги, яку порушено особою; посилання на дату і номер акта про правопорушення, в якому зафіксоване порушення законодавства про фінансові послуги; строк усунення особою порушення законодавства про фінансові послуги та повідомлення Нацкомісії про усунення порушення законодавства про фінансові послуги; прізвище, ініціали та підпис Голови Нацкомісії або члена Нацкомісії, який виконує обов`язки та повноваження Голови Нацкомісії; відбиток печатки Нацкомісії. 
Невиконання вимог письмового розпорядження (припису) є підставою для застосування інших заходів впливу у визначених законом випадках. 
З наведеного слідує, що Нацкомісія у зв`язку із виявленням порушення законодавства про фінансові послуги та після вжиття всіх необхідних заходів для документального закріплення факту такого порушення, має право застосувати до учасника ринку фінансових послуг (крім споживачів фінансових послуг) передбачені законодавством заходи впливу, зокрема, шляхом зобов`язання його вжити заходів для усунення виявлених контролюючим органом порушень.
Згідно з пунктом 1.1 Положення №2319 це Положення розроблене відповідно до Законів України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «;Про страхування», «;Про кредитні спілки», «;Про недержавне пенсійне забезпечення», інших законів та Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердженого Указом Президента України від 23.11.2011 №1070, з метою встановлення порядку та умов застосування заходів впливу за порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, та забезпечення захисту прав споживачів фінансових послуг. 
Це Положення визначає порядок провадження у справах про порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, механізм прийняття рішень Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про застосування заходів впливу та їх оскарження.   
Аналіз зазначених норма права дає підстави для висновку, що до компетенції Комісії віднесено застосування заходів впливу саме за порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг. 
Ці повноваження мають на меті захист прав споживачів, контроль за якістю фінансових послуг і узгоджуються з обов`язками держави, передбаченими у частині третій  статті 42 Конституції України.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 04 березня 2020 року справа №813/3214/17.
Указане свідчить про безпідставність, зазначених в апеляційній скарзі доводів позивача з цього приводу.
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом № 1961-IV, який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. 
Відповідно до пунктів 2.1 статті 2 Закону № 1961-IV відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. 
Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. 
Пунктом 22.1 статті 22 Закону №1961-IV встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. 
Так, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-IV).
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі також - Нацкомфінпослуг) надійшло звернення ОСОБА_1 щодо невиконання ПАТ "Страхова компанія "АХА Страхування" (далі також - Товариство) зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та порушення вимог законодавства про фінансові послуги. У зверненні порушувалось питання щодо невиплати Товариством страхового відшкодування по ДТП від 22.01.2018. 
З метою належного розгляду питання, порушеного у зверненні, Нацкомфінпослуг надіслано вимогу (вих. від 14.03.2019 №5026/13-8) щодо отримання від Товариства інформації та документів. 
За результатами розгляду документів, наданих Товариством на вимогу Нацкомфінпослуг листами №2769/18ЦВ від 26.03.2018 (вх. №2069/ск від 28.03.2019 року), від 03.04.2018 №3076/18ЦВ (вх. №2299/1к від 09.04.2019 року) встановлено таке. 
Між ОСОБА_2 та Товариством укладено поліс №АК/5282427 від 03.03.2017, відповідно до умов якого забезпеченим транспортним засобом є автомобіль Mitsubishi, державний номер НОМЕР_1 . 
22 січня 2018 року трапилася подія, що має ознаки страхового випадку, а саме: ОСОБА_3 , керуючи забезпеченим ТЗ, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який від отриманих травм помер. 
Відповідно до вироку Васильківського місьрайонного суду Київської області від 14.09.2018 ДТП трапилася внаслідок порушення ОСОБА_3 ПДР, якого визнано винним за ч.2 ст.286 КК України. 
31 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Товариства із заявою про виплату страхового відшкодування. 
Листом від 13.11.2018 №9359 Товариство відмовило ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування. 
Рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування Товариство мотивувало статтями 9, 16, 26 Закону України «Про страхування» та тим, що відповідно до інформації, яка міститься у вироку Васильківського місьрайонного суду Київської області від 14.09.2018, ОСОБА_3 добровільно повністю відшкодовано заподіяну шкоду. Крім того, відповідно до розписки від 13.09.2018 ОСОБА_3 відшкодовано завдану шкоду внаслідок загибелі чоловіка у розмірі 18000,00 доларів США. При цьому, в розписці зазначено, що відшкодована сума є повною, справедливою та законною компенсацію завданої шкоди як дружині загиблого, так і дітям. 
На думку Товариства винуватцем ДТП було повністю відшкодовано завдану шкоду скаржнику, що у свою чергу, перевищує суму за полісом, а тому в страхової компанії відсутні правові підстави для виплати страхового відшкодування за шкоду заподіяну життю та здоров`ю потерпілих. Також на думку Товариства сплата коштів винуватцем ДТП ОСОБА_3 коштів родині загиблого є страховою виплатою. 
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до оскаржуваного розпорядження, порушення Позивача полягало у невиконанні положень п.п. 36.2 (невиплата страхового відшкодування у повному розмірі) та 36.5 (невиплата пені за прострочення виплати страхового відшкодування) статті 36 Закону №1961-IV.
Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог дійшов висновку, що положеннями Закону №1961-IV передбачено вичерпний перелік підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування.
Відповідно до статті 36.2. Закону №1961-IV страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: 
- у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його;
- у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).
Колегія суддів зазначає, що положення Закону №1961-IV не містять такої підстави для відмови у здійсненні страхового відшкодування, яка зазначена позивачем у листі від 13.11.2018 №9359, при цьому інших підстав для відмови, визначених статтями 32 та/або 37 Закону №1961-IV ПАТ "Страхова компанія "АРКС" не зазначено.
Ураховуючи зазначене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач відмовляючи ОСОБА_1 у здійсненні страхового відшкодування діяв у супереч вимогам чинного законодавства.
Як убачається з матеріалів справи фактичною підставою для прийняття відповідачем оспорюваного розпорядження став висновок про неправомірність відмови позивача у виплаті страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що відповідає змісту та обсягу повноважень комісії. 
За таких обставин, на думку колегії суддів, оскаржуване розпорядження прийнято відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений законодавством. 
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
При цьому, колегія суддів критично ставиться до доводів позивача, зазначених в апеляційній скарзі щодо можливості застосування у спірних правовідносинах положень статей 9, 16, 26 Закону України «Про страхування», оскільки стаття 2 Закону №1961-IV прямо передбачає, що якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.
Таким чином, на думку колегії суддів позивач не може розширювати підстави для відмови у здійсненні страхового відшкодування, передбачені Законом №1961-IV, застосовуючи положення Закону України «Про страхування», оскільки у такому випадку це буде означати регулювання таких правовідносин по іншому ніж передбачено Законом №1961-IV, що прямо суперечить вимогам статті 2 цього Закону.
З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів наведених в апеляційній скарзі. 
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. 
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що окружним адміністративним судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини чи порушено норми процесуального закону. 
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Замінити у порядку процесуального правонаступництва відповідача у справі з Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на Національний Банк України.
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2020 року - без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та в силу частини 5 статті 328 КАС України оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя                                                      І.О.Лічевецький 

       суддя                                                    А.Г.Степанюк 

          суддя                                                       О.М.Оксененко