КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 755/9825/20                                                              Головуючий у суді І інстанції Виниченко Л.М.
Провадження № 22-ц/824/13012/2020                                         Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
16 грудня 2020 року                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., 
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Узинської міської державної нотаріальної контори Київської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації права власності,
 
в с т а н о в и в:
 
Упровадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа № 755/9825/20 за позовом ОСОБА_1 до Узинської міської державної нотаріальної контори Київської області, ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності та про скасування державної реєстрації права власності.
Позивач звернулася до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 до вирішення справи по суті та заборони останній і будь-яким іншим особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо квартири АДРЕСА_1 , в тому числі примусове входження до квартири, злам дверей квартири, зміну замків в дверях квартири, вселення в квартиру будь-яких осіб.
На обґрунтування заяви зазначено, що відповідач ОСОБА_2 , яка має незаконно оформлені документи на квартиру АДРЕСА_1 , намагається проникнути у дане помешкання, частку якого позивач успадкувала за законом, та в якому вона зареєстрована і проживає разом зі своїм неповнолітнім сином вже протягом 14 років.  ОСОБА_1 вказує, що відповідач вже кілька разів спільно з частково знайомими їй особами шляхом психологічного тиску, погроз в побитті та вбивстві, погроз у знищенні майна, фактичного ламання дверей та замків, коли у квартирі знаходиться неповнолітній син, намагалися незаконно продати частину квартири, а також насильно проникнути та виселити її з сином із квартири, а тому невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання в майбутньому рішення суду, а також забезпечити ефективний захист і поновлення її порушених прав та інтересів.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 серпня 2020 року у задоволенні заяви відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що обраний позивачем вид забезпечення позову являється неспівмірним з предметом спору та призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача ОСОБА_2 , оскільки вона є власником 3/4 частки квартири  АДРЕСА_1 , тобто відповідачу окрім спірної 1/2 частини, також належить на праві власності 1/4 частка житла, якою відповідач має право користуватися.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника - адвоката Орлову Я.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви про забезпечення позову задовольнити.
Як на підставу своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що у випадку здійснення відповідачем свого плану щодо вторгнення у спірну квартиру, позивач зі своїм неповнолітнім сином буде змушена піти на вулицю, у зв`язку з чим була необхідність невідкладно накласти заборону на цивільний обіг частки квартири та заборонити примусове вселення в це помешкання без відповідного рішення суду і до вирішення позовних вимог по суті. Позивач вважає цілком співмірним та справедливим такий вид забезпечення позову як накладення арешту саме на 1/2 частину квартири, визнання недійсним свідоцтва на яку є предметом спору. На думку позивача, суд не дослідив та не з`ясував, що 1/2 частка і 1/4 частка квартири є окремими об`єктами права власності і обмеження щодо одного об`єкту частки квартири не обмежують прав відповідача на другий об`єкт права власності - частку у майні.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Як на підставу своїх заперечень посилається на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя вона є власником спірної квартири, проте позивач перешкоджає потрапити у це помешкання, змінила замки та створює перешкоди в користуванні, розпорядженні та володінні майном.
Відзив іншого відповідача на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
На підставі частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. 
Згідно із частинами першою статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.
Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. При цьому заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина друга, третя статті 150 ЦПК України).
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом встановлено, що предметом спору за заявленими позовними вимогами  ОСОБА_1 є визнання недійсним свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, а саме на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , виданого на ім`я ОСОБА_2 , та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 в частині права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину вказаної квартири.
Як вбачається з Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 214524838 від 1 липня 2020 року, відповідач ОСОБА_2 являється власником 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 .
Суд першої інстанції, застосувавши положення цивільного процесуального закону та врахувавши вищенаведені обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти дії щодо фактичного користування спірною квартирою, оскільки такий вид забезпечення позову є неспівмірним з предметом спору та призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_2 з огляду на те, що вона є власником 3/4 частки квартири  АДРЕСА_1 , тобто їй окрім спірної 1/2 частини, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належить на праві власності на 1/4 частку житла, якою відповідач має право користуватися та спір щодо якої відсутній між сторонами в межах даної справи.
Отже, запропонований позивачем захід забезпечення позову у вигляді заборони відповідачу і будь-яким іншим особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо квартири АДРЕСА_1 є цілком недоречним, необґрунтованим та неспівмірним видом забезпечення позову у справі, а позивач не обґрунтувала належним чином, що невжиття таких заходів може утруднити виконання рішення суду щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації права власності частини нерухомого майна.
Розглядаючи заяву у вказаній частині, суд першої інстанції здійснив оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач, позовним вимогам, та оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог.
Колегія суддів враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може привести до порушення прав і законних інтересів учасників процесу або інших осіб, зокрема співвласників нерухомого майна.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що зазначені обставини не могли бути обґрунтованою підставою для відмови у накладенні арешту на 1/2 частину спірної квартири, яка належить на праві власності відповідачу на підставі оспорюваного позивачем свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя.
Так, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.
Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його.
Важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», відповідно до якого, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 331/3944/18 (провадження № 61-11311св19).
Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами існує спір щодо 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , яку позивач набула у власність на підставі оспорюваного позивачем свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя № 193, виданого у січні 2020 року Узинською міською державною нотаріальною конторою Київської області.
Встановлено, що ОСОБА_2 мала намір та вчиняла дії щодо відчуження її частки у спірному помешканні, оскільки вважала себе власником цієї частки на законних підставах. Відповідач отримала завдаток за продаж частки у майні, однак через дії позивача вимушена була його повернути, у зв`язку з чим понесла збитки. Про напружені стосунки сторін щодо спірного майна також свідчить неодноразові звернення позивача до правоохоронних органів щодо незаконних, на її думку, дій відповідача та інших осіб.
Отже, у даній справі дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Суду першої інстанції було надано достатньо доказів того, що захист прав, свобод та інтересів позивача у зазначеній справі є неможливим без вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірну частину нерухомого майна.
Таким чином, відмовляючи у повному обсязі позивачу в забезпеченні позову у зазначеній справі, суд першої інстанції не врахував наведені обставини справи та не здійснив оцінку наданих позивачем доказів, в порушення вимог статей 149-153 ЦПК України дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну частку у квартирі, яка належить відповідачу, адже між сторонами виник майновий спір, а у нинішнього володільця цієї частини майна існує реальна можливість вільно розпорядитися нею на власний розсуд, чим може нівелюватися функція судового рішення як механізму дійсного поновлення порушених прав та інтересів особи, яка звернулася до суду за захистом.
Колегія суддів наголошує, що питання обгрунтованості позовних вимог перевіряються судом під час розгляду справи по суті і не мають розглядатися при забезпеченні позову, оскільки дана процесуальна дія є оперативним заходом, що вживається для забезпечення виконання рішення суду у разі його потенційного задоволення. 
У даному ж випадку такі заходи забезпечення позову є дієвою та оптимальною процесуальною дією, яка не дозволить відповідачу на час вирішення спору розпорядитися спірним частиною майна, а також допоможе зберегти у незмінному стані як сам об`єкт спірної нерухомості так і коло осіб, що можуть претендувати на нього.
Крім того, наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і продовження між сторонами у справі конфліктних ситуацій. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.
За таких обставин, оскаржувана ухваласуду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну частину нерухомого майна не відповідає матеріалам справи та вимогам статей 260, 263 ЦПК України, вона постановлена з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм процесуального права, що в силу статті 376 ЦПК України є підставою для її скасування з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову у даній справі.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
У відповідності до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується, оскільки питання по суті заявлених вимог не розглядається.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року в частині відмови у задоволенні заяви  ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну частину нерухомого майна скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким заяву задовольнити.
В порядку забезпечення позову  ОСОБА_1 до Узинської міської державної нотаріальної контори Київської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації права власностінакласти арешт на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2018586680000), яка належить на праві власності  ОСОБА_2 ,до вирішення цивільної справи № 755/9825/20 по суті заявлених позовних вимог.
В іншій частині ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                        Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                              С.А. Голуб

                                                                                                        Д.О. Таргоній