КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції: Потабенко Л.В.
Єдиний унікальний номер справи № 372/2612/19
Апеляційне провадження № 22-ц/824/11687/2020
 
П О С Т А Н О В А 
                                                     І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И 
 
          12 листопада 2020 року                                                                                              м. Київ                                  
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді    - Мережко М.В.,
суддів                          - Верланова С.М., Савченка С.І.,
            секретар                        -Тютюнник О.І.
Розглянувши  у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за  апеляційною скаргою Першого заступника прокурора Київської області на рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 липня 2020 року у справі за позовом Першого заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади смт. Козин Обухівського району Київської області до Козинської селищної ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення, державного акту на право власності на земельну ділянку.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -
 
                                                         В с т а н о в и в : 
 
   У липні 2019 року Перший заступник  керівника  Києво-Святошинської  місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. 
З урахуванням подальшого уточнення позовних вимог просив визнати недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради № 3/1 від 28 листопада 2002 року протокол № 12, в частині відведення у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,18 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства та витребувати на користь держави в особі територіальної громади селища міського типу Козин Обухівського району Київської області з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 земельні ділянки: площею 0,15 га з кадастровим номером 3223155400:04:016:0211 та площею 0,03 га з кадастровим номером 3223155400:04:016:0212, що розташовані в смт Козин Обухівського району Київської області.
Свої вимоги обґрунтовував тим,  що  рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради № 3/1 від 28 листопада 2002 року протокол № 12 передано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,18 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства на підставі якого він отримав державний акт на право власності на землю серії IV - КВ № 019321, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю № 7604 від 04 грудня 2002 року. 
У подальшому, на замовлення ОСОБА_1 було розроблено технічну документацію щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства, 20 березня 2015 року було сформовано дві земельні ділянки: з кадастровим номером 3223155400:04:016:0211 площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером 3223155400:04:016:0212 площею 0,03 га для ведення особистого селянського господарства. 
Прокуратурою в ході перевірки було встановлено, що спірні земельні ділянки відведені у приватну власність ОСОБА_1 з порушенням вимог земельного законодавства за рахунок земель водного фонду. 
Позивач вказував також, що в подальшому ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу від 20 квітня 2019 року відчужив спірні земельні ділянки з кадастровим номером 3223155400:04:016:0211 площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та з кадастровим номером 3223155400:04:016:0212 площею 0,03 га для ведення особистого селянського господарства на користь ОСОБА_2 . 
Отже, спірні земельні ділянки вибули з володіння власника, територіальної громади смт. Козин, всупереч його волі, а тому, на думку прокурора, мають бути витребувані у ОСОБА_2 на підставі ст. ст. 387,388 ЦК України.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08 липня 2020 року   у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду,  Перший заступник прокурора Київської області подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, посилаючись на  порушення норм матеріального і процесуального права, та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.  В апеляційній скарзі зазначає, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для  вирішення справи, висновки суду не відповідають  обставинам справи.
У апеляційній скарзі вказує, що судом не враховано під час ухвалення рішення того, що прокурор вичерпав всі можливості для надання до суду оскаржуваного рішення виконкому. 
Стверджує, що факт належності спірних земельних ділянок до земель водного фонду є доведеним, а передання земельних ділянок прибережних захисних смуг у приватну власність та в оренду для потреб, не зазначених у частині четвертій статті 59 Земельного кодексу України, законодавство України не передбачає.
Наголошує на наявності підстав для здійснення представництва прокурором у даному спорі інтересів держави в суді в особі територіальної громади смт. Козин Обухівського р-ну Київської обл. з огляду на предмет спору та неможливість селищної ради бути одночасно позивачем та відповідачем у одній справі.
Посилається також на відсутність підстав для застосування строків позовної давності, оскільки предметом спору у даній справі є землі водного фонду.
Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи до апеляційного суду не надходили.
Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи, які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно  здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України  прокурор та інші особи, які беруть  участь у справі,  були своєчасно  повідомлені про день та час розгляду справи  на 12 листопада 2020 року за адресами, які були зазначені в матеріалах справи. Представник відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Стельникович С.А. брав участь у розгляді справи апеляційним судом.
Заяв щодо зміни  місця проживання або місцезнаходження, причини неявки в судове засідання від осіб, які приймають участь у справі  до апеляційного суду  не надходило, а тому  вважати  причини  неявки  осіб, які приймають участь у справі, до суду поважними, відсутні. 
Відповідно до ст. 372 ЦПК України  суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.  Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
Відповідно до ст. 12 ЦПК України   цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Апеляційна скарга  підлягає задоволенню частково з таких  підстав
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що прокурор не довів належність спірних земельних ділянок до земель водного фонду. Суд також посилався на те, що прокурором не доведено невиконання або неналежне виконання органом місцевого самоврядування представницьких функцій інтересів територіальної громади смт. Козин під час ухвалення у 2002 році оспорюваного рішення.
Такі висновки суду не відповідають обставинам справи.
Встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради № 3/1 від 28 листопада 2002 року протокол № 12 ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на землю серії IV - КВ № 019321, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю № 7604 від 04 грудня 2002 року.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права й обов`язки безпосередньо виникають, зокрема, з актів органів місцевого самоврядування (частина четверта статті 11 ЦК України). Отже, рішення цих органів можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. Суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин можна оспорювати з погляду його законності, а вимогу про визнання такого рішення незаконним і про його скасування - розглядати за правилами цивільного судочинства, якщо внаслідок реалізації такого рішення у фізичної особи виникло цивільне право, і спірні правовідносини, яких стосується позов, мають приватноправовий характер. У цьому разі вказану вимогу можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та заявляти до суду для розгляду за правилами цивільного судочинства, якщо фактично метою такого позову є оскарження речового права (права власності), що виникло у фізичної особи внаслідок реалізації відповідного рішення ради. Тобто, якщо на підставі рішення органу місцевого самоврядування фізична особа набула речове право на земельну ділянку, вимога про визнання незаконним такого рішення та про його скасування стосується приватноправових відносин і є цивільно-правовим способом захисту права позивача (близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постановах від 24 квітня 2018 року у справі № 401/2400/16-ц, від 15 травня 2018 року у справі № 809/739/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 126/1373/17, від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 25-28), від 20 березня 2019 року у справі № 756/5081/14-ц (пункт 32), від 3 липня 2019 року у справі № 756/5080/14-ц (пункт 37), від 16 червня 2020 року у справі № 554/9719/18)).
У своїй позовній заяві  Прокурор просив витребувати земельну ділянку у кінцевого набувача - фізичної особи на користь Козинської територіальної громади. А, крім того, визначив Козинську селищну раду одним зі співвідповідачів, оскільки оскаржив її рішення у частині передання первинному набувачеві у власність земельної ділянки. Отже, позовні вимоги, заявлені до цього відповідача, спрямовані на оскарження правомірності передання такої ділянки у власність первинному набувачеві та правомірності зміни її цільового призначення. 
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає у тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункт 76)). Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзац другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). А відповідно до абзаців першого та другого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову). Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 121 цього кодексу (абзац третій тієї ж статті).
Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 70)).
ЄСПЛ звертав увагу на те, що підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35).
Як видно із матеріалів справи, спірна земельна ділянка належить до комунальної власності територіальної громади смт. Козин. 
Прокурор, звертаючись з позовом, зазначив про те, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування та суб`єктом права комунальної власності є територіальна громада. З огляду на те, що порушення інтересів територіальної громади відбулося внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування, який є одним зі співвідповідачів, незаконних рішень, прокурор звернувся до суду як самостійний позивач в інтересах держави, що виражаються в інтересах частини Українського народу - членів територіальної громади, яка є власником земельної ділянки.
Прокурор наголошував також на особливому режимі прибережних захисних смуг, їх значенні у формуванні водно-екологічного правопорядку та забезпеченні екологічної безпеки населення України; указав на необхідність захисту як інтересів територіальної громади, позбавленої права власності на земельну ділянку, так і публічного, суспільного інтересу як інтересу державного.
Колегія суддів погоджується з такими аргументами прокурора та вважає необґрунтованими посилання представника відповідачів на те, що прокурор не може представляти інтереси територіальної громади, бо вони не є державними. Конституція України та Закон України «Про прокуратуру» надають прокурору повноваження з представництва не тільки загальнодержавних інтересів, але й локальних інтересів держави. 
Більше того, у збереженні прибережних захисних смуг виражаються загальнодержавні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України).
Колегія суддів також погоджується із доводами апелянта про те, що прокурор оскаржив рішення Козинської селищної ради, саме тому визначивши останню відповідачем. Він мав підстави звернутися до суду як позивач, вважаючи, що відсутній орган, який може захистити інтереси держави (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 40)). Проте за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави і в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абзац третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»; див. також висновки, висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункти 77-83)).
Також встановлено, що на замовлення ОСОБА_1 розроблено технічну документацію щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства на підставі якого 20 березня 2015 року було сформовано дві земельні ділянки: з кадастровим номером 3223155400:04:016:0211 площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та з кадастровим номером 3223155400:04:016:0212 площею 0,03 га для ведення особистого селянського господарства.
В подальшому ОСОБА_1 відчужив на підставі договорів купівлі-продажу спірні земельні ділянки з кадастровим номером 3223155400:04:016:0211 площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та з кадастровим номером 3223155400:04:016:0212 площею 0,03 га для ведення особистого селянського господарства на користь ОСОБА_2 , який зареєстрував своє право власності на вказані земельні ділянки 20 квітня 2019 року, що підтверджується відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
1)   Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
2)   Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
3)   Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Заявляючи вимоги щодо визнання недійсним рішення Козинської селищної ради прокурор обґрунтовував їх тим, що спірні земельні ділянки належать до земель водного фонду.
Статтею 58 ЗК України та статтею 4 ВК України визначено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі водного фонду (пункт «є» частини першої статті 19 ЗК України). До земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок і навколо водойм.
До земель комунальної власності, які не можна передавати у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених ЗК України (пункт «ґ» частини третьої статті 83 цього Кодексу). А частина друга статті 59 ЗК України передбачає можливість передання земель водного фонду у приватну власність тільки у випадку безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів). Інших випадків, за яких можна набути право приватної власності на земельні ділянки водного фонду, у ЗК України немає. З огляду на вказане висновки судів попередніх інстанцій про повну неможливість передання у приватну власність земель водного фонду є помилковими.
Отже, законодавство України обмежувало безоплатне передання у приватну власність земель водного фонду єдиним випадком. Вказане обмеження, визначене на момент виникнення спірних правовідносин у частині другій статті 59, пункті «ґ» частини третьої статті 83 ЗК України, було доступним, чітким і зрозумілим, а наслідки його недотримання з огляду на приписи ЦК України - передбачуваними для будь-якої особи, яка набула земельну ділянку водного фонду, що не є замкненою природною водоймою загальною площею до 3 гектарів.
Земельні ділянки під прибережні захисні смуги виділяються у межах водоохоронних зон вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності (частина перша статті 60 ЗК України, частина перша статті 88 ВК України).
Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил).
Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України.
Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування можуть передавати, зокрема, громадянам із земель водного фонду на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України; близький за змістом припис закріплювала частина третя статті 85 ВК України у редакції, чинній на час прийняття оскаржених рішень). З 13 червня 2013 року визначений у частині четвертій статті 59 ЗК України перелік цілей передання в оренду прибережних захисних смуг доповнений метою догляду, розміщення й обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд, а з 1 липня 2013 року після слів «рибогосподарських потреб» частина четверта доповнена словами «(у тому числі рибництва (аквакультури)». Таким чином, для туристичних і рекреаційних цілей земельну ділянку у прибережній захисній смузі фізична особа могла отримати в оренду, але не у приватну власність.
Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: - для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; - для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; - для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.
Як видно із матеріалів справи, а саме - з листа Центральної геофізичної обсерваторії імені Б. Срезневського № 17-08/60 від 11 січня 2019 року, водотік Козинка є рукавом Дніпра. «Рукав Козинка» є природним водним об`єктом, що утворився внаслідок руслових процесів на заплаві Дніпра і через 19 км знову впадає у Дніпро. Це означає, що «рукав Козинка» є природним водним об`єктом, подібно до того, як природним водним об`єктом є самий Дніпро. Зважаючи на це, «рукав Козинка» є частиною Дніпра, який згідно з ст. 79 Водного кодексу України відноситься до великих річок, тож прибережна захисна смуга біля «рукава Козинка», як складової частини Дніпра має становити 100 м.
Як видно з листа від 21 червня 2019 року та схем накладення земельних ділянок розроблених ФОП ОСОБА_4 , на підставі топографічної карти 1993 р., земельні ділянки з кадастровими номерами 3223155400:04:016:0211 повністю накладаються на землі 100-метрової прибережної захисної смуги р. Дніпро, а земельна ділянка 3223155400:04:016:0212 на 70 відстоків накладаються на землі 100-метрової прибережної захисної смуги р. Дніпро.
Отже, земельна ділянка на час її виділення ОСОБА_1 була розташована в межах прибережної захисної смуги, а тому не могла бути передана у власність фізичної особи в силу вимог закону.
Колегія суддів не враховує надані адвокатом Стельниковичем С.А. документи щодо розташування земельних ділянок поза межами прибережної захисної смуги, оскільки розмір прибережної захисної смуги водойми встановлений в силу закону. При цьому, як видно з відповіді Козинської селищної ради від 22 липня 2020 року №602 на адвокатський запит, Козинською селищною радою не розроблялась документація із землеустрою щодо визначення розміру та встановлення водоохоронної захисної смуги в межах р. Козинка по відношенню до спірних земельних ділянок.
Разом з цим, за змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.
Як вустановлено статтею 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.
Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу.
Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71); від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97); від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 46)).
Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.
Ураховуючи наведене, суд, встановивши, що земельна ділянка належить до земель водного фонду, не має застосовувати до спірних правовідносин приписи ЦК України про витребування майна з чужого незаконного володіння замість приписів статті 391 цього кодексу та частини другої статті 152 ЗК України, а тому вимоги прокурора, які не спрямовані на усунення перешкод у користування та розпорядженні спірною ділянкою, задоволенню не підлягають.
Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17.
 
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі сільськогосподарського призначення, землі житлової та громадської забудови та землі водного фонду (пункти «а», «б» і «є» частини першої статті 19 ЗК України).
Громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва (частина перша статті 35 ЗК України) із земель сільськогосподарського призначення.
З огляду на цільове призначення спірної земельної ділянки як ділянки водного фонду, що не могла передаватися у приватну власність з іншою метою, ніж визначена у частині другій статті 59 ЗК України, колегія суддів доходить висновку про те, що і передання цієї ділянки у приватну власність є протиправними. Вимоги прокурора про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради № 3/1 від 28 листопада 2002 року та скасування у частині є ефективним способом захисту правомірного інтересу власника. Задоволення судами цих вимог є ефективним способом захисту такого права, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо цільового призначення земельної ділянки.
Посилання відповідачів на пропуск прокурором строку позовної давності є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.
Оскільки прокурор звернувся до суду на захист порушених інтересів громади і суспільних, публічних (державних) інтересів без визначення іншого органу, який за законом уповноважений на захист цих прав, та набув, як зазначалось вище, процесуальні права позивача, то підлягає дослідженню питання про те, коли саме прокурор довідався або міг довідатись про порушення прав громади та держави.
Так, в матеріалах справи відсутні докази отримання прокурором рішення Козинської селищної ради. Крім того, зміст оскаржуваного рішень не містить жодної інформації, яка би свідчила про їх незаконність.
Крім цього, Велика Палата Верховного Суду у низці своїх постанов дійшла висновку, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 1 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 52)). Тому оскарження такого рішення спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення). Тому його можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу. 
За таких обставин колегія суддів не  вбачає підстав для застосування строків позовної давності.
Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 69)).
Для відновлення порушеного права власності на земельну ділянку водного фонду прокурор заявив вимогу про її витребування від кінцевого набувача, тобто віндикаційний позов. Проте зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. 
У випадку, якщо власник земельної ділянки залишається її володільцем, для захисту його права застосовується інститут усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном. Віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. Оскільки вимога прокурора про витребування земельної ділянки не є належним способом захисту права власника на земельну ділянку водного фонду, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суди мали відмовити у задоволенні цієї вимоги. Така відмова через обрання неналежного способу захисту не перешкоджає Козинській селищній раді чи прокурору (у разі, якщо селищна рада не здійснюватиме чи неналежно здійснюватиме повноваження із захисту права комунальної власності на спірну земельну ділянку водного фонду, допускаючи продовження порушення такого права після набрання чинності цією постановою) заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки її власникові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 46), а також від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.28)).
Враховуючи, що позивач довів протиправність рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради № 3/1 від 28 листопада 2002 року, суд першої інстанції  дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення  вимог  заступника керівника  Києво-Святошинської  місцевої прокуратури Київської області, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову в частині визнання недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради № 3/1 від 28 листопада 2002 року. У задоволенні ж вимоги про витребування земельної ділянки слід відмовити.      
Керуючись ст. ст.  365, 367, 369, 374, 376, 381 - 384   ЦПК України, колегія суддів,-
 
                                                                     П о с т а н о в и л а  :
 
Апеляційну скаргу  Першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково. 
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 липня 2020 року скасувати. Ухвалити у справі нове судове рішення. 
Позов  Першого заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади смт. Козин Обухівського району Київської області до Козинської селищної ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення, державного акту на право власності на земельну ділянку задовольнити частково.
Визнати недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради № 3/1 від 28 листопада 2002 року протокол № 12, в частині відведення у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,18 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства.
В іншій частині позову відмовити.
Постанова  суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо  до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови виготовлено 17 листопада 2020 року.
 
Головуючий 
 
Судді