ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/15719/19	Головуючий у 1-й інстанції Сливка Л.М. 	
Провадження № 22-ц/817/857/20 	Доповідач - Шевчук Г.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Шевчук Г.М. 
суддів -  Бершадська Г. В., Ходоровський М. В., 
з участю секретаря - Панькевич Т.І. 
та сторін: позивача ОСОБА_1 , представника позивача - ОСОБА_2 , представника відповідача ТзОВ "Кей-Колект" - адвоката Флис В.В., представника третьої особи АТ "Укрсиббанк" - Вальчук Я.С.
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу №607/15719/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 6 липня 2020 року, ухвалене суддею Сливка Л.М., повний текст якого складено 16 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект", державного реєстратора Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісіка Сергія Васильовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Акціонерне товариство "Укрсиббанк" про визнання недійсним рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування майна із чужого незаконного володіння та зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИЛА:
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТзОВ«Кей Колект», державного реєстратора Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісіка С.В., третя особа-Акціонерне товариство «Укрсиббанк» про визнання недійсним рішення державного реєстратора Білобожницької сільської Чортківського району Тернопільської області Іванісіка Сергія Васильовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. В обґрунтування позовних вимог посикається на те, що є власником нежитлового приміщення загальною площею 73.9кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Березій З.А. 23 листопада 2006 року. 12 червня 2019 року невідомі йому особи увірвалися в належне йому приміщення, застосовуючи фізичну силу заблокували вхід у приміщення та заявили, що вони є його власниками. Застосовуючи фізичну силу вказані особи замінили вхідні замки до приміщення, встановили охоронні пристрої і шляхом психологічного тиску та погроз примусили його залишити приміщення. Працівникам поліції, які приїхали на його виклик, невідомі особи назвалися представниками TOB «КЕЙ-КОЛЕКТ», та пред`явили доручення і витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Згідно Інформаційної довідки, яку він отримав у державного реєстратора від 14 червня 2019 року державний реєстратор Іванісік С.В. прийняв рішення про державну реєстрацію права власності за TOB «КЕЙ-КОЛЕКТ» на спірне приміщення. Рішення державного реєстратора прийняте на підставі договору відступлення права вимоги №2459-2460, виданого 11 червня 2012 року, договору іпотеки № 13060 укладеного 23 листопада 2006 року, вимоги про усунення порушень основного зобов`язання №733578/01 виданої 01жовтня 2018року, договору факторингу №4, укладеного 11червня 2012року між ТОВ «Кей-Колект» ТОВ «Кей-Колект» та ПАТ«Укрсиббанк». Позивач вважає, що вказане рішення державного реєстратора Іванісіка С.В. є незаконним. Відповідно до документів, які передавалися державному реєстратору для вчинення реєстрації, не було долучено договору про добровільну передачу приміщення від власника ОСОБА_1 до іпотекодержателя TOB «КЕЙ-КОЛЕКТ». Отже Іпотекодавець не давав своєї згоди на передачу предмета іпотеки у власність іпотекодержателя. Посилаючись на вищенаведене просить позов задовольнити.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 6 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», державного реєстратора Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісіка Сергія Васильовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Акціонерне товариство «Укрсиббанк» про визнання недійсним рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування майна із чужого незаконного володіння та зобов`язання вчинити дії відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18 жовтня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права і порушення судом норм процесуального права.
Вказує, що рішення державного реєстратора Іванісіка С.В. Є незаконним, та таким, що винесене всупереч вимогам ЗУ "Про іпотеку". Термін повернення заборгованості за кредитним договором від 21.11.2006 року сплив 22.03.2010 року, та цей термін зазначено в п.1.3. Договору іпотеки, тому саме з 22.03.2010 року у кредитора виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки. Також вказує на те, що ТОВ "Кей-Колект" незаконно зареєструвало на себе право власності на приміщення за адресою АДРЕСА_1 , 6 червня подавши заяву до державного реєстратора Іванісіка С.В., подавши заяву 24.05.2019 року. Зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою наведені доводи, обмежившись лише твердженнями про те, що сплив строку позовної давності не є підставою для припинення зобов`язання. Крім того судом не взято до уваги, що договір іпотеки передбачає право на задоволення вимог іпотекодержателя шляхом добровільної передачі предмета іпотеки у його власність лише на підставі окремого договору про перехід права власності однак договір про добровільну передачу предмета іпотеки - нежилого приміщення не укладався ні позивачем ні з АКІБ ''Укрсиббанк, ні з правонаступником банку у даному зобов`язанні ТОВ "Кей-Колект" що виключало можливість прийняття спірного рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "Кей-Колект" апеляційну скару заперечило рішення суду вважає законним і обгрунтованим.
       Позивач ОСОБА_1 . Та його представник апеляційну скаргу підтримали, посилаючись на викладені у ній доводи.
Представник ТОВ "Кей-Колект" просив в задоволенні скарги відмовити вказавши, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
       Судова колегія, заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
       Судом встановлено, що 21 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту №11081155000, за умовами якого відповідачу надано кредит у розмірі 85000 швейцарських франків, з терміном повернення в строк до 20 листопада 2013 року. 
       З метою забезпечення зобов`язань за договором про надання кредиту №11081155000, 23 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (Іпотекодержателем) та ОСОБА_1 (Іпотекодавцем) було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» належне йому приміщення, загальною площею 73,9 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 . Вартість предмету іпотеки складає 434400 гривень. 
       Вказаний договір іпотеки посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Березій З.А. та зареєстровано у реєстрі за №13061/137.
       У зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за договором про надання кредиту №11081155000, у відповідача ОСОБА_1 утворилася заборгованість.
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 березня 2010 року, ухваленого у цивільній справі №2-684/10 стягнуто із ОСОБА_1 на користь Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» 569799,27 гривень заборгованості за договором про надання кредиту №11081155000 від 21 листопада 2006 року.
       Згідно п. 1.4. договору іпотеки від 23 листопада 2006 року, у випадку невиконання Іпотекодавцем положень договору про надання кредиту №11081155000 від 21 листопада 2006 року Іпотекодержатель має право отримувати задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами.
       Відповідно до п. 5.2.3. задоволення вимог Іпотекодержателя здійснюється шляхом добровільної передачі предмета іпотеки у власність Іпотекодержателя; шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
       Пунктом 5.3. сторони домовились, що добровільна передача Предмета іпотеки у власність Іпотекодержателя здійснюється в порядку наведеному у п. 5.3.1.
       Згідно п. 5.3.1. сторони погодили, що у випадку невиконання (або часткового невиконання) Іпотекодавцем своїх зобов`язань перед Іпотекодержателем за кредитним договором та/або за цим договором іпотеки предмет іпотеки переходить у власність Іпотекодержателя. Зазначена згода сторін оформляється договором про перехід права власності, що набуває чинності з моменту зазначеного в п. 5.3.3.
       Пунктом 5.3.3. Договору іпотеки визначено, що у випадку невиконання (або часткового невиконання) Іпотекодавцем своїх зобов`язань перед Іпотекодержателем за кредитним договором та/або за цим договором іпотеки, Іпотекодержатель звертається до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису на цьому договорі і направляє Повідомлення про перехід права власності та застосування застереження про добровільну передачу предмету іпотеки Іпотекодержателю надалі «Повідомлення». З моменту відправлення Повідомлення та здійснення виконавчого напису Іпотекодержатель набуває права власності на предмет іпотеки, а предмет іпотеки вважається переданим Іпотекодержателю.
       11 червня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» укладено Договір факторингу №4 та Договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, відповідно до яких та згідно Акту приймання-передачі документації від 12 грудня 2012 року від ПАТ «УкрСиббанк» до ТОВ «Кей-Колект» перейшло право вимоги до боржника ОСОБА_1 за договором про надання кредиту №11081155000 від 21 листопада 2006 року та договором іпотеки від 23 листопада 2006 року.
       Із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 14 червня 2019 року за №170519785, вбачається, що 06 червня 2019 року державним реєстратором Білобожницької сільської ради Чортківського району, Тернопільської області винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47231928, яким зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» право приватної власності на нежитлове приміщення, загальною площею 73,9 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 .
       Вважаючи незаконним рішення державного реєстратора Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісіка Сергія Васильовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 47231928 від 06 червня 2019 року щодо реєстрації за ТОВ «Кей-Колект» права власності на нежитлове приміщення, загальною площею 73,9 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування майна із чужого незаконного володіння та зобов`язання вчинити дії.
       Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення вимог.
       Колегія суддів погоджується з даним висновком суду. 
       Доводи апеляційної скарги, що ТОВ «Кей-Колект» як іпотекодержатель не мало права звернення на предмет іпотеки внаслідок сплину строків позовної давності, оскільки термін повернення заборгованості за кредитним договором від 21.11.2006 року сплив 22.03.2010 року, тому саме з 22.03.2010 року у кредитора виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки та судом не взято до уваги, що договір іпотеки передбачає право на задоволення вимог іпотекодержателя шляхом добровільної передачі предмета іпотеки у його власність лише на підставі окремого договору про перехід права власності, однак договір про добровільну передачу предмета іпотеки - нежилого приміщеня не укладався, що виключало можливість прийняття спірного рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки колегія суддів не приймає як необгрунтовані.        
       Відповідно до статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно, зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.
       Згідно із статтями 33-37 цього Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
       Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).
       Встановивши факт невиконання позичальником грошових зобов`язань за кредитним договором, а також врахувавши положення договору іпотеки, якими передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що іпотекодержатель має право на визнання права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». 
       Таким чином доводи касаційної скарги, що положення пункту 4.5 іпотечного договору не є застереженням у розумінні Закону України «Про іпотеку», а лише передбачає один із можливих способів звернення стягнення на предмет іпотеки є необґрунтованими.
       За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Зазначені норми не передбачають такої підстави для припинення зобов`язання, як сплив позовної давності.
       Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
       Відповідно до статей 256, 266, 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
       Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити захист її цивільного права. З метою стабільності цивільних правовідносин сплив строку позовної давності позбавляє особу, право якої порушено примусового судового захисту, але не позбавляє можливості захищати свої права іншими позасудовими засобами, у тому числі засобами, встановленими договором.
       Сплив позовної давності не є підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропуск позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.
       Зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстав пропуску строку позовної давності, зобов`язання не припиняється.
       Відповідно до статті 575 ЦК України, статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид застави, вид забезпечення належного виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
       Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
       Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 Закону України «Про іпотеку», відповідно до частини першої якої іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом, тобто припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені Законом України «Про іпотеку».
       Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням.
       Таким чином, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки сам по собі 
не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором, а тому не може вважатися підставою для припинення іпотеки відповідно до абзацу другого частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».
       Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17, від 05 липня 2017 року у справі № 6-1840цс16, а також Верховного Суду, викладеними у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 537/6072/16 (провадження № 61-35327св18), від 28 січня 2019 року у справі № 639/7920/16-ц (провадження № 61-33814св18).
       Отже, доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом позовної давності на увагу не заслуговують.
       Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. 
       Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
       Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.
       Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
       Пунктами 5.2.3. 5.3.3.договору іпотеки сторони погодили,що питання про зверненнястягнення напредмет іпотеки здійснюється шляхом добровільної передачі предмета іпотеки у власність Іпотекодержателя; шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, добровільна передача Предмета іпотеки у власність Іпотекодержателя здійснюється в порядку наведеному у п. 5.3.1., відповідно до умов якого, у випадку невиконання (або часткового невиконання) Іпотекодавцем своїх зобов`язань перед Іпотекодержателем за кредитним договором та/або за цим договором іпотеки предмет іпотеки переходить у власність Іпотекодержателя. Зазначена згода сторін оформляється договором про перехід права власності, що набуває чинності з моменту направлення Іпотекодавцеві повідомлення про перехід права власності та здійснення виконавчого напису Іпотекодержатель набуває права власності на предмет іпотеки, а предмет іпотеки вважається переданим Іпотекодержателю.
       01 жовтня 2018 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» було направлено на адресу позивача вимогу про усунення порушень основного зобов`язання за №733578/01, у якій повідомлено про необхідність погасити заборгованість у розмірі 2879015,39 гривень, а у випадку невиконання вимоги протягом тридцяти денного строку, ТОВ «Кей-Колект» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки, в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
       Вказана вимога отримана позивачем, що підтвержується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (довідка форми №119 від 30 жовтня 2018 року) (а.с.70).
       Установивши, що позивач не виконав рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 березня 2010 року, яким стягнуто із ОСОБА_1 на користь Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» 569799,27 гривень заборгованості за договором про надання кредиту №11081155000 від 21 листопада 2006 року суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у ТОВ «Кей-Колект» виникло право на задоволення своїх вимог як іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки шляхом його прийняття у свою власність згідно з пунктами 5.2.3. 5.3.3. договору іпотеки.
       При цьому суд першої інстанції вважав, що рішення про реєстрацію права власності за ТОВ «Кей-Колект» на предмет іпотеки відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.
       Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
       Відповідно до частини третьої статті 10 Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.
       Згідно з частиною першої статті 11 Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
       Частиною четвертою статті 18 Закону передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
       Відповідно до частини другої статті 18 Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
       Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. 
       З огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.
       Матеріали справи не містять доказів того, що рішення про державну реєстрацію прав проведено з порушенням порядок у державної реєстрації.
       У справі, що переглядається, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку а у відповідності до пунктів 5.2.3. 5.3.3. 5.3.1., договору іпотеки де сторони погодили, що питання про звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється шляхом добровільної передачі предмета іпотеки у власність Іпотекодержателя; шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки де укладання окремого договору про перехід права власності не предбачено.
       Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення не впливають.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

       Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів, - 

ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 6 липня 2020 року залишити без змін.
       Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

       Повний текст постанови складено 03 листопада 2020 року.

Головуючи:                                                 Г.М. Шевчук 

Судді:                                                         Г.В. Бершадська

М.В. Ходоровський