ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

07 жовтня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 340/1534/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Білак С.В. (доповідач), суддів:  Олефіренко Н.А., Шальєвої В.А.,  розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року  у справі №340/1534/20 (суддя у 1 інстанції Пасічник Ю.П.) за позовом   ОСОБА_1  до  Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області  про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся з позовом до Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області, в якому просив 
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.01.2018 р. по 15.05.2020 р. включно; 
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.01.2018 р. по 15.05.2020 р. включно.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в день звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, а саме не було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій в період з 2015 по 2018 рік та індексацію грошового забезпечення за період з 10.11.2011 року по 23.01.2018 року виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23.01.2018 р.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.01.2018 р. по 15.05.2020р. включно. Зобов`язано Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.01.2018р. по 15.05.2020 р. в розмірі 21833,14 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість та незаконність рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, просить скасувати рішення та прийняти нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що заснований судом першої інстанції розмір відшкодування є порушенням норм чинного законодавства та не відповідає критерію розумності та справедливості, що порушує законні права та інтереси позивача у справі, як учасника бойових дій. Так, відповідно розмір середнього заробітку за час затримки позивачем повинен скласти у розмірі 153251,20грн., в той час як суд стягнув суму у розмірі 21833,14грн. 
Також апеляційну скаргу на Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року подало Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що через недостатність бюджетних коштів у фонді грошового забезпечення військовослужбовців УСБУ для виплати індексації грошового забезпечення та відсутність достатніх правових підстав для здійснення нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за визначений період на день звільнення позивача 23.01.2018 року, винність дій відповідача в частині не проведення повного розрахунку з позивачем на день звільнення відсутня. 
Справа судом розглянута  в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, позивач проходив військову службу за контраком в Управлінні Служби безпеки України в Кіровоградській області з 10.11.2011 р. по 23.01.2018р.
В день звільнення позивача, що не заперечується сторонами у справі, останньому не було проведено остаточний розрахунок, а саме не було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в період з 2015 рік по 2018 рік та індексацію грошового забезпечення за період з 10.11.2011 р. по 23.01.2018 р. виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23.01.2018 р.
Вважаючи вказані дії протиправними, позивач звернувся з відповідним позовом до Кіровоградського окружного адміністративного суду.
Так, рішенням суду від 11.11.2019 р. у справі №340/2514/19, яке набрало законної сили, позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Управління СБУ в Кіровоградській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 10.11.2011 р. по 23.01.2018 р. та грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано Управління СБУ в Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 10.11.2011 р. по 23.01.2018 р. та грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. (а.с.7-11).
На виконання рішення суду позивачеві на його картковий рахунок в банківській установі 15.05.2020 р. зараховано грошові кошти в розмірі 10916,57 грн., проте позивач вважає, що остаточний розрахунок при звільненні здійснено з порушенням строків визначених законодавством.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне. 
Так, затримка виплати при звільненні склала календарний період з 23.01.2018 р. по 15.05.2020 р., що не заперечується сторонами. 
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Зважаючи на те, що нормами спеціального законодавства, а саме, Законом України “Про військовий обов`язок і військову службу”, Законом України “Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовця, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема, його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18.04.2019 р. у справі №806/889/17.
Середній розмір місячного грошового забезпечення позивача, згідно довідки від 05.06.2020 р. складав 7968,02 грн. (а.с.18).
Затримка розрахунку при звільненні за період з 23.01.2018 р. по 15.05.2020 р. склала 577 робочих днів.
Розмір середньоденного заробітку складає – 7968,02 грн. : 30 = 265,60 грн.
Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 577 днів х 265,60 грн. = 153251,20 грн.
Таким чином розрахункова сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 153251,20 грн.
Разом з тим, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладається обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплативши всі суми, що йому належать, а у разі невиконання такого обов`язку виникає відповідальність передбачена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника під час його звільнення, зокрема захист права працівника на своєчасну оплату праці за виконану роботу. При цьому відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Оскільки відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від розміру простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг такої відповідальності може бути неспівмірним та непропорційним наслідкам порушення.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗПП України.
Викладене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.05.2019 р. у справі №761/9584/15ц (провадження №14-623цс18). При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством. Колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Також Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Так, ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Служби безпеки України про визнання бездіяльності щодо невиплати йому індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані дні календарної відпустки протиправною (справа №340/2514/19) 08.10.2019р., тобто через 1 рік та 8 повних календарних місяців після звільнення зі служби (23.01.2018р.), проте з часу звернення до суду за захистом порушеного права до часу виконання відповідачем рішення суду сплинуло 7 повних календарних місяці.
Розмір невиплаченої індексації грошового забезпечення  та грошової компенсації за невикористані дні календарної відпустки позивачеві при звільненні становив 10916,57 грн.
Вказана  сума заборгованості приблизно становить 7,1% від розрахованої суми середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (153251,20 грн.).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2019 р. у справі №761/9584/15ц (провадження №14-623цс18) зазначено, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було б передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою забезпечення рівня свого життя.
За даними Національного банку України у період з 2018 року по травень місяць 2020 року облікова ставка не перевищувала 20% (максимальна ставка 2018 р. – 18%, 2019 рік – 18%, з січня по травень 2020 р. – 13,5%).
Отже, приблизний розмір майнових втрат працівника становить 16320 грн., у тому числі за 2018 р. – 1964,9 грн., за 2019 рік – 1964,9 грн., з січня по травень 2020 р. – 1473,7 грн.
З огляду на вищенаведене колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, може вважатися виплата у розмірі 21833,14 грн., яка розрахована із врахуванням періоду з часу несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні (23.01.2018р.) по час розрахунку з ним (15.05.2020),  відсоткового співвідношення між розміром несвоєчасно виплачених сум та розміром розрахованого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – 7,1% та приблизного розміру майнових втрат в разі одержання кредиту для покриття несвоєчасно отриманих сум при звільненні.
Доводи відповідача про те, що останній не міг своєчасно виплатити грошові суми у день звільнення позивача через відсутність коштів, колегія суддів не приймає, оскільки відсутність грошових коштів у суб`єкта владних повноважень не може бути підставою для не виконання покладеного на нього обов`язку щодо своєчасного розрахунку з працівниками.  
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що надані позивачем документи до митного оформлення не містять розбіжностей, а митницею в свою чергу під час судового розгляду справи не доведено обґрунтованість спірних рішень, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. 
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321,322, 327, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги   ОСОБА_1 та Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року  у справі №340/1534/20 - залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року  у справі №340/1534/20 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в порядку та строки передбачені ст.329 КАС України.   

Головуючий - суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва