Постанова
іменем України
 
23 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 158/1830/19
провадження № 51-283км 20
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                              ОСОБА_1 , 
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,                                                                                                  
захисника                                                    ОСОБА_6 ,                                                  
засудженого                                              ОСОБА_7 ,                                                             
представника потерпілої
ОСОБА_8                                              ОСОБА_9 ,
                             
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді першої інстанції, на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 24 червня 2020 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019030100000432, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,  
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень 

і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком від 28 листопада 2019 року Ківерцівським районним судом Волинської області ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а на підставі ст. 75 КК звільнено від відбування покарання 
з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Провадження за цивільними позовами КП «Ківерцівське РТМО Ківерцівської районної ради» та ПАТ «Волиньобленерго» до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальних збитків, завданих унаслідок вчинення злочину закрито у зв`язку з відмовою позивачів від позову.
Провадження за цивільним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, та моральної шкоди закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову.
Вирішено питання щодо речових доказів, судових витрат і арешту майна 
у кримінальному провадженні. 
Рівненський апеляційний суд ухвалою від 24 червня 2020 року зазначений вирок місцевого суду залишив без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він, будучи відповідно до постанови Ківерцівського районного суду Волинської області від 26 грудня 
2018 року позбавленим права керування транспортними засобами на строк 1 рік, 
24 вересня 2019 року близько 19:00, всупереч вимогам пунктів 1.10,  2.1 (а), 2.3 (б), 10.1, 11.3, 12.1 Правил дорожнього руху, керуючи в стані алкогольного сп`яніння автомобілем «Volkswagen Caddy» (р.н. НОМЕР_1 ), рухаючись по вул. 1 Травня 
в смт Цумань Ківерцівського району Волинської області зі сторони с. Грем`яче 
в напрямку центру смт Цумань, проявив безпечність та неуважність під час руху, не вибрав безпечної швидкості руху і не врахував дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу і безпечно керувати ним, не впорався з його керуванням, у результаті чого поблизу будинку № 52 на вказаній вулиці виїхав на смугу зустрічного руху та ліве (зустрічне) узбіччя відносно напрямку руху транспортного засобу, де продовжив рух і допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_10 , який рухався в зустрічному напрямку руху автомобіля, по узбіччю. Внаслідок наїзду потерпілий отримав тілесні ушкодження у вигляді роздроблення кісток черепа з розтрощенням головного мозку, забій правої легені та верхівки серця із крововиливами і розривами коренів, крововиливи у корінь брижі та навколо правої нирки, відкритий багатоуламковий злам кісток правої гомілки, закритий поперечний злам лівої стегнової кістки, численні садна, рвані та рвано-забиті рани тіла, що спричинили його смерть. 
Причиною смерті ОСОБА_10 стало роздроблення черепа, що супроводжувалось розтрощенням головного мозку, поєднана тупа травма тіла з численними переломами кісток скелета і забоями внутрішніх органів.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду 
і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК тяжкості кримінального правопорушення, особі засудженого, конкретним обставинам справи та меті покарання через м`якість. На обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, безпідставно застосував до засудженого положення ст. 75 КК, оскільки він раніше двічі притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення і відповідно до постанови Ківерцівського районного суду Волинської області від 26 грудня 2018 року був позбавлений права керування транспортними засобами на строк 1 рік,  злочин учинив у стані алкогольного сп`яніння, а також суд не врахував настання тяжких наслідків від скоєного правопорушення. На думку прокурора, зазначені у вироку дані про особу ОСОБА_7 та обставини, які пом`якшують покарання, можуть бути враховані під час призначення засудженому покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК. Також зазначає, що без уваги апеляційного суду залишилося те, що суд першої інстанції необґрунтовано послався у вироку як на пом`якшуючі покарання обставини щире каяття й активне сприяння розкриттю злочину, оскільки під час досудового розслідування та на початку судового розгляду ОСОБА_7 вини у вчиненні злочину не визнавав, заперечував обставини вчинення ДТП і жодними чином не сприяв розкриттю злочину. Крім того, вказує, що суд безпідставно не застосував додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.  
У запереченнях на касаційну скаргу прокурора захисник засудженого – адвокат ОСОБА_6 просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_7 – без зміни.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор підтримала подану касаційну скаргу. 
Засуджений ОСОБА_7 , його захисник – адвокат ОСОБА_6 та представник потерпілої ОСОБА_8 – ОСОБА_9 заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України 
(далі – КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та кваліфікація його дій за 
ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не заперечуються.
Як визначено положеннями ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Матеріалами кримінального провадження встановлено, що прокурор, не погоджуючись із рішенням місцевого суду в частині звільнення  ОСОБА_7  на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням, подав апеляцію, в якій порушував питання про скасування вироку місцевого суду та ухвалення нового, яким просив визнати винним ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК, призначити йому реальну міру покарання та додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Апеляційний суд, залишаючи апеляцію прокурора без задоволення, погодився 
з рішенням місцевого суду про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання 
з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Однак із таким висновком апеляційного суду не можна погодитись, оскільки він не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, визначених у  ст. 65 КК, згідно з якими під час призначення покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують 
і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Суд апеляційної інстанції не дав належної оцінки тому, що ОСОБА_7 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, учинив злочин, який відповідно до положень ч. 4 ст. 12 КК належить до категорії тяжких. Тобто суд належним чином не врахував ступеня тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення, як про це правильно зазначено у касаційній скарзі прокурора. Також не враховано наслідків злочину у виді смерті потерпілого ОСОБА_10 . Водночас, формально вказавши на наявність обтяжуючої покарання обставини – вчинення діяння у стані алкогольного сп`яніння, суд фактично не врахував її, не зіставив з іншими порушеннями ПДР та залишив поза увагою те, що ОСОБА_7 раніше двічі притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення і відповідно до постанови Ківерцівського районного суду Волинської області від 26 грудня 2018 року був позбавлений права керування транспортними засобами на строк 1 рік. Зазначені обставини мають значення під час вибору заходу примусу та для забезпечення його мети. 
Також суд апеляційної інстанції не дав відповіді на доводи прокурора, викладені у скарзі, щодо незастосування до ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 
2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» позбавлення права керувати   транспортними засобами  можна застосовувати як додаткове покарання незалежно від того, що особу вже  було  позбавлено  такого  права  в адміністративному порядку. Призначення цього покарання особі є неможливим тільки у разі, якщо особа взагалі не мала права керувати транспортними засобами. 
Сукупність цих обставин свідчить про те, що обране ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК і без позбавлення права керувати транспортними засобами очевидно не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху ні засудженим, ні іншими особами. 
Крім того, кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК, законодавець відніс до злочинів проти безпеки руху. З огляду на це думка потерпілого щодо виду та розміру покарання не є вирішальною.
За таких обставин звільнення  ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком і без позбавлення права керувати транспортними засобами, на думку колегії суддів, є м`яким покаранням.
Таким чином, касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_7 – скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене та, за умови підтвердження тих же даних про особу винного, застосування щодо засудженого положень ст. 75 КК слід вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, наслідком чого є призначення м`якого покарання.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді першої інстанції, задовольнити.
Ухвалу Рівненського апеляційного суду від 24 червня 2020 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.      
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                         ОСОБА_3