ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 р.	Справа № 520/7100/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,
Суддів: Макаренко Я.М. ,  Кононенко З.О. ,
за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.08.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі                   № 520/7100/2020
          за позовом         ОСОБА_1  
          до        Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області      третя особа         Департамент у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України 
          про скасування рішення,
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до  Харківського окружного адміністративного суду  із  зазначеним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області,  3-тя особа: Департамент у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України, в якому просив суд:
1. Скасувати рішення, яке оформлено Наказом №643 Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківської області від 20.12.2019 р., про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в повному обсязі.
2. Скасувати повідомлення №126 Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 23.12.2019 р. про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підставою такого повідомлення є рішення, яке оформлено Наказом №643 Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 20.12.2019 р. в повному обсязі.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.08.2020 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з  рішенням суду  першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити. 
В  обґрунтування    вимог    апеляційної     скарги   позивач  зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають дійсності, так як факти, що викладені позивачем у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також в протоколі співбесіди не були належним чином дослідженні відповідно до вимог чинного законодавства ні відповідачами, ні судом першої інстанції. Також зазначає, що суд першої інстанції порушив вимоги ст. 72 КАС України, не врахувавши роз`яснення постанови Пленуму ВАСУ №1 від 25 червня 2009 року та ухвалених УВКБ ООН рішень. Звертає увагу, що позивач є громадянином Федеративної Республіки Нігерія, а тому необхідно врахувати ситуацію, що склалася у цій країні. Влада Федеративної Республіки Нігерія не здатна забезпечити захист позивача від загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту, систематичного порушення прав людини та переслідування за ознакою віросповідання.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.  
В судове засідання сторони не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, справа розглядається за відсутності сторін. 
Згідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, колегія суддів, враховуючи неявку у судове засідання всіх учасників справи, вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.
Колегія  суддів,  заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали  справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 02.12.2019 року позивач - громадянин Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , звернувся до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УСІОБГ ГУДМС України в Харківській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Також під час розгляду справи судом встановлено, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , у м. Лагос, Федеративної Республіки Нігерія, нігерієць за національністю, мусульманин - за віросповіданням, має середню освіту, неодружений, однак, відповідно до особової справи № 2019 КН 0160, копія якої міститься в матеріалах справи, вказав, що проживає у цивільному шлюбі з громадянкою України – ОСОБА_2 , від якої заявник має сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .   
Позивач зазначив, що він народився у м. Лагос, Федеративної Республіки Нігерія, та проживав у цьому місті разом зі своїми батьками. Коли позивачу виповнилося 7 років, його батьки розлучилися, та проживати він залишився з батьком у м. Лагос до 2007 року. У 2007 році позивач разом з батьком переїхав до м.  Майдугурі,  штат Борно,  що знаходиться на північному-сході Федеративної Республіки Нігерія.
В 2003 році позивач отримав повну загальну середню освіту навчаючись у міжнародній старшій школі Тіфедайо «TifedayoInternationalHighSchool», що знаходиться в Алагбадо, штат Лагос. У 2006 році вступив до коледжу «LagosCityComputerCollege», де навчався 8 місяці, однак, як було зазначено вище, пізніше він з батьком переїхав до ОСОБА_4 , тому своє навчання в коледжі він не закінчив.
30.10.2008 року, позивач авіасполученням покидає Федеративну Республіку Нігерія, та транзитом через Туреччину 31.10.2008 року прибуває до аеропорту «Шереметьєво», Російської Федерації, звідки відразу вирушає до Краснодару, оскільки мав запрошення на навчання з Кубанського державного технологічного університету. В університеті він провчився 1 рік на підготовчому факультеті для іноземних студентів. Також позивачем зазначено,  що отримавши запрошення на навчання з Харківського національного університету радіоелектроніки, заявник виїздив до м. Ростов-на-Дону, де отримав візу на в`їзд в Україну.
15.08.2009 року використовуючи залізничний транспорт, заявник перетнув державний кордон України та вступив на навчання до Харківського національного університету радіоелектроніки заключивши контракт про навчання №13/11 від 18.08.2009 року. У вищезазначеному університеті заявник провчився 2 роки, після чого був відрахований через невиконання умов контракту, оскільки не зміг оплатити навчання за наступні навчальні роки.
Після відрахування позивач почав перебувати на території України нелегально однак до країни громадянської належності не повернувся. Позивач продовжував проживати в Харкові. Щоб мати кошти на життя почав займатися моделюванням зачісок.
Також судом з матеріалів особової справи позивача встановлено, що  у 2012 році заявник познайомився з дівчиною - громадянкою України, ОСОБА_2 , з якою почав проживати цивільним шлюбом та від якої заявник має сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та оскільки він перебував на території України нелегально, його син зареєстрований під прізвищем матері.
23.11.2019 року стосовно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МХК №000169 від 23.11.2019, у зв`язку з порушенням правил перебування в Україні, а саме проживання без документів на право проживання в Україні, за що передбачена відповідальність відповідно до частини 1 статті 203 КУпАП.
У своєму зверненні від 02.12.2019 позивач вказує, що на даний час в країні його громадянської належності для його життя існує небезпека, а саме «...В північно-східній частині Нігерія насправді триває гуманітарна криза. Рівень насильства з боку ОСОБА_5 викликав переміщення тисяч сімей, серед яких є і сім`я позивача. Вони також відрізали адміністративний центр штату - Майдугурі - від гуманітарної допомоги. Саме Боко Харам вигнали багатьох людей з їх будинків продовжували їх тероризувати.
В заяві від 02.12.2019 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач вказав «...В північно-східній частині Нігерія насправді триває гуманітарна криза. Рівень насильства з боку ОСОБА_5 викликав переміщення тисяч сімей, серед яких є і моя сім`я. Вони також; відрізали адміністративний центр штату - Майдугурі - від гуманітарної допомоги...Саме БокоХарам вигнали багатьох людей з їх будинків продовжували їх тероризувати... Це важко для мене повертатися додому через ситуацію в моєму штаті. Моя родина навіть радить мені не повертатися додому".
Також судом встановлено, що за інформацією по країні походження: «...«Боко Харам» пропагує версію ісламу, яка забороняє мусульманам «харам» брати участь в будь-якій політичній або суспільній діяльності, пов`язаної із західним суспільством. Це включає в себе голосування на виборах, носити сорочки і штани або здобувати світську освіту. На тлі зростаючої заклопотаності з приводу ескалації насильства уряд оголосив надзвичайний стан в травні 2013 року в трьох північних штатах, де ОСОБА_5 був найсильнішим - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 . Він залучає своїх бійців в основному з етнічної групи канури, яка є найбільшою в трьох штатах. У більшості канури є відмінні лицьові шрами, і коли вони додаються до їх важким акцентів Хауса, їх легко ідентифікувати з іншими Нігерією... ».
За інформацією з Refworld, терористичне угрупування «Боко Харам» діє на північному сході та північному заході Нігерії: «...Основним напрямком діяльності ОСОБА_9 є північно-східна Нігерія, зокрема, штати Борно, ОСОБА_8 і Юбе, де вона контролює приблизно 20 міст. Найбільшими містами, які потрапили під контроль « ІНФОРМАЦІЯ_3 » в 2014 році, є Бама з 200 000 чоловік, а Мубі - 150 000 осіб...».
Так, за інформацією по країні походження, на теперішній час більшість території півночі Нігерії звільнено, армією Нігерії, від бойовиків «Боко ОСОБА_10 »: «...Нігерійська армія витіснила бойовиків « ІНФОРМАЦІЯ_3 » з одного з останніх опорних пунктів ісламістського угруповання, повідомив президент ОСОБА_11 . За його словами, військові захопили останній табір бойовиків в лісі Самбіса на північному сході країни. Джихадисти бігли, і їм більше ніде ховатися, додав президент...».
20.12.2019 року відповідачем - Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області, було винесено рішення, яке оформлено Наказом №643 про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в повному обсязі.
23.12.2019 року позивачу було вручено повідомлення Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 23.12.2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підставою якого було рішення, оформлене Наказом № 643 Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 20.12.2019 року.
Позивач, вбачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням вищевикладених критеріїв про причини, з яких позивач не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме його на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань, що свідчить про відсутність належного обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак, та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України від 8 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі - Закон N 3671-VI).
Відповідно до положень статті 1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року, пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
В ході судового розгляду встановлено, що позивач звернувся до ГУДМС України в Харківській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки його подальше перебування у країні походження - Нігерії або повернення до цієї країни реально загрожує його життю та свободі.
Частиною сьомою статті 7 Закону № 3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Пунктом 1 частини першої статті 27 Закону № 3671-VI встановлено, що до повноважень спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції належить прийняття рішень про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.
Згідно з частинами другою - п`ятою статті 10 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати подання додаткової інформації від уповноважених посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади, які здійснювали розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.
З метою забезпечення конфіденційності інформації про заявників та захисту членів їхніх сімей, які можуть залишатися в країні їх походження, органи державної влади під час проведення зазначених заходів повинні уникати надсилання запитів з персональними даними заявників до спеціальних правоохоронних органів (служб) країни походження заявників.
Документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.
За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 5 жовтня 2011 року за № 1146/19884; надалі - Правила № 649).
Відповідно до пункту 2.1 Правил № 649 уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:
а) встановлює особу заявника;
б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);
в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;
г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку;
ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);
е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;
є) проводить дактилоскопію заявника;
ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;
з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.
Відповідно до пунктів 2.4 та 2.5 Правил № 649 у разі наявності передбачених Законом підстав орган міграційної служби ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.
Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Пунктами 99 - 100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
Положеннями пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є:
1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;
2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;
3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;
4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.
Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону № 3671-VI.
За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Колегія суддів зазначає, що заявник, у свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.
Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.
Таким чином, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
Отже, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.
Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем ні під час співбесіди, ні під час розгляду справи судом не зазначено на чому саме ґрунтуються його побоювання щодо можливої загрози його життю за місцем його проживання.
Позивачем не надано до суду належних обгрунтувань ведення ним (не лише помітної, а взагалі будь-якої) політичної, суспільної або релігійної діяльності як на території Батьківщини, так і на території інших країн. Доказів належності позивача до певних політичних партій, суспільних рухів, соціальних прошарків тощо також до матеріалів справи не подано.
Також, скаржник не вказував на будь-яких осіб, зокрема рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, які зазнали переслідування в країні громадянської належності.
Крім того, в ході розгляду справи не було встановлено фактів, які б підтверджували про можливість застосування до позивача за місцем його проживання смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.
Наявність збройного конфлікту у країні громадянської належності позивача не може бути винятковою підставою для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у відповідності до Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року статті 15 (с) особи, котрі піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту» не підпадають під додатковий захист у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Подібна правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, у постанові від 05.04.2018 по справі № 815/170/17 та у постанові від 05.12.2019 у справі № 520/2352/19.
Посилання  на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може само по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності заявнику буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання. Заявник не довів можливості переслідування в майбутньому у разі повернення на батьківщину.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.
Щодо побоювань діяльності терористичної організації "Боко-Харам". Як зазначалось вище, терористичне угрупування "Боко Харам" діє на північному сході та північному заході країни. Основним напрямком діяльності якої є північно-східна Нігерія, зокрема, штати Борно, Адамава і Юбе, де вона контролює приблизно 20 міст. Слід зазначити, що за ІКП, на теперішній час більшість території півночі Нігерії звільнено, армією Нігерії, від бойовиків "Боко ОСОБА_10 ".
Таким чином, загрози життю позивача з боку "Боко Харам» місцем проживання позивача не підтверджені, а повідомлені побоювання повернення до країни свого походження не відповідають критерію включення за Конвенцією про статус біженців від 28 червня 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 31 січня 1967 року, що свідчить про відсутність підстав для визнання її біженцем, відповідно до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Враховуючи зміст повідомлених заявником побоювань, їх недоведеність та необґрунтованість, відсутні підстави вважати його як особу, яка потребує додаткового захисту.
Окрім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що частиною першою статті 5 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до встановлених обставин вбачається, що заявник прибув до України у 2009 році. Після відрахування у 2011 році не повернувся до країни громадянської належності - Федеративної Республіки Нігерія. Хоч, як зазначає заявник ситуація в країні погіршувалась, та батьки йому говорили про це, заявник звернувся за захистом в Україні лише у грудні 2019 року.
Беручи до уваги правовий висновок, викладений у постанові Верховного суду від 14.03.2018 у справі №820/1502/17 (адміністративне провадження №К/9901/2164/17)  суд зазначає, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність конкретних підстав, через які позивач не може повернутися до місця свого проживання в країні громадянської належності, оскільки докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань не були встановлені під час з`ясування фактичних обставин справи під час судового розгляду.
Аналогічні правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 19.08.2019 у справі № 420/5818/18, яка є обов`язковою для врахування, згідно приписів ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відхиляючи інші доводи апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції враховується п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, згідно якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що зумовлює, згідно приписів ст.316 КАС України, залишення вимог апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Зважаючи на результати розгляду апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та вимоги ст. 139 КАС України, у справі відсутні підстави для здійснення нового розподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.08.2020 року по справі № 520/7100/2020  залишити без змін.
 . 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.А. Калиновський	
Судді	   	Я.М. Макаренко    З.О. Кононенко   	
Повний текст постанови складено  17.12.2020 року