Номер провадження: 22-ц/813/8346/20 
Номер справи місцевого суду: 523/17733/19
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2020 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/17733/19

Номер провадження: 22-ц/813/8346/20

Одеській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

учасники справи: 
- позивач - ОСОБА_1 ,
- відповідач -  ОСОБА_2 ,

розглянувши у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду міста Одеси, ухвалене у складі судді Кисельова В.К. о 10 годині 14 хвилині 07 липня 2020 року, повне рішення складено 07 липня 2020 року,

встановив:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі - 3 000 гривень щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.11.2019 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що сторони мають малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . За твердженням позивачки відповідач не надає достатньої матеріальної допомоги на утримання дитини, сплачує кошти нерегулярно та у розмірі на власний розсуд. Окрім того, зазначає, що їх спільний син є хворою дитиною, в нього діагностовано: гіперактивність та затримання розвитку мови. Дитина знаходиться на лікуванні у невропатолога та потребує систематичного лікування, на підтвердження чого надає копію історії захворювань. На підставі викладеного, позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом (а. с. 1 - 3).
У судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1 підтримала доводи та вимоги позову.
Відповідач у судове засідання суду першої інстанції не з`явився (а. с. 50 - 51).
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07 липня 2020 року вищевказаний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі - 3 000 гривень щомісячно, але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.11.2019 року і до досягнення ОСОБА_3 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Ухвалюючи вищенаведене рішення, суд першої інстанції зазначив, що він врахував матеріальний стан платника та одержувача аліментів, стан здоров`я дитини, яка потребує лікування та, пославшись на приписи ст. ст. 180, 181 ч. 3, 182, 183, 184, 191 СК України, дійшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі (а. с. 52 - 53).
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 липня 2020 року. Ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову, а саме стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі - 1 859 гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.11.2019 року і до досягнення ОСОБА_3 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення в оскаржуваній частині ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо працевлаштування відповідача чи отримання ним будь-яких інших доходів, придбання рухомого чи нерухомого майна, наявність грошових коштів на рахунках, які б надали змогу сплачувати аліменти у розмірі - 3 000 грн. щомісячно. Відтак, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 липня 2020 року ґрунтується на припущеннях щодо спроможності ОСОБА_2 сплачувати аліменти в розмірі - 3 000 грн. щомісячно. Апелянт зазначає, що виходячи з його матеріального стану, він спроможний сплачувати аліменти у розмірі - 1 859 грн. (прожитковий мінімум для дитини відповідного віку на день звернення із позовною заявою). Тобто, апелянт фактично оскаржує рішення суду першої інстанції в частині визначення розмір аліментів.
11 вересня 2020 року ухвалою Одеського апеляційного суду відкрито апеляційне провадження. Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги було надіслано учасникам справи.
ОСОБА_1 згідно наявного у справі рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отримала копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі та копію апеляційної скарги, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку. Правом надання відзиву не скористалась. Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.
Пунктом 1 ч. 4, п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.
Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів. 
Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини. 
Дана справа за предметом позову (стягнення аліментів) є малозначною, тому вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 
Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику її учасників та без проведення судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.
Колегія суддів не погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції про необхідність задоволення позову у повному обсязі. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів дійшов неправильних зазначених висновків про можливість задоволення позову у повному обсязі. Такі висновки суду не відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 141, 180, 182 СК України) та процесуального (ст. ст. 12, 76, 81, 263, 264 ЦПК України) права.
На підставі наявних у справі, наданих її учасниками та досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Позивач та відповідач перебували в шлюбі, який зареєстровано 27 квітня 2016 року Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 380, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 . 
У шлюбі у сторін народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 (а. с. 9)
Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 липня 2019 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання (реєстрації): АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) зареєстрований 27 квітня 2016 року, Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 380 (а. с. 17 - 19).
Дитина проживає разом з матір`ю, знаходиться на її утриманні. Відповідач достатньої допомоги на утримання сина не надає.
Між сторонами виникли правовідносини щодо обов`язку матері, батька утримувати дитину та його виконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частина перша статті 27 Конвенції про права дитини, ратифікована 27.02.1991 року, теж визначає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу
Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Частина 2 зазначеної статті встановлює, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Отже, призначення аліментів за своєю суттю полягає в тому, аби забезпечити дитині достатній життєвий рівень, здорове зростання та розвиток. При цьому необхідно враховувати, що положеннями сімейного законодавства встановлений принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини.
За ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Згідно з положеннями ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадках, передбачених ЦПК України.
У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень СК України, слід зробити висновок, що позивач звернувшись із відповідним позовом до суду повинна була довести наявності відповідних, передбачених законодавством умов.
Втім, позивачем не було надано доказів на підтвердження її матеріального становища та матеріальних витрати на сина, крім того, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, що підтверджував би матеріальне становище платника аліментів, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; витрат ОСОБА_2 у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи.
Враховуючи викладене, при ухваленні оскаржуваного судового рішення судом першої інстанції жодна обставина із зазначених у ст. 182 СК Україна встановлена не була.
Також колегія суддів звертає увагу на те, що встановлюючи розмір аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі - 3 000 грн., судом першої інстанції взагалі не було наведено жодних підстав для стягнення аліментів саме у такому розмірі.
Як вбачається з матеріалів справи, підстав, які б свідчили про відсутність можливості позивачки утримувати дитину, заявлено не було. Не було надано до суду жодних належних та допустимих доказів її скрутного матеріального стану або стану здоров`я, які б призвели до її неможливості забезпечити належне утримання та рівень життя дитини, необхідності задоволення позову в повному обсязі, що може у порушення норм ст. 180 СК України фактично призвести до покладення тягаря з утримання дитини виключно на батька.
Відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). До передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі (пункт 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).
Аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті) (постанова КЦС ВС від 26.06.2018 року, справа № 501/5060/15).
Враховуючи наведене, зазначені витрати позивача носять характер додаткових витрат. Апеляційний суд також вважає за необхідне роз`яснити позивачці, що наведене у свою чергу, надає їй право звернутися до суду з відповідними вимогами про стягнення додаткових витрат на дитину в зв`язку з відповідними обставинами.
Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи, до позовної заяви ОСОБА_1 було додано копії медичних довідок (а. с. 11, 12) та копії аркушів, які за твердженням позивачки є історією захворювань ОСОБА_3 .. Надані позивачем копії аркушів не дають змоги встановити ані належності відповідних записів саме до історії захворювань ОСОБА_3 , ані факт та розмір понесених позивачкою витрат, зумовлених станом здоров`я дитини.
Вбачаючи вищевикладене, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення вищевказаного позову в повному обсязі.
Доводи та вимоги апеляційної скарги щодо необхідності частково задовольнити вищевказаний позов, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі - 1 859 гривень (прожитковий мінімум для дитини відповідного віку на момент звернення позивачки до суду із вищевказаною позовною заявою) щомісячно, але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.11.2019 року і до досягнення ОСОБА_3 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 , є обґрунтованими.
Таким чином, апеляційна скарга є частково обґрунтованою, а тому підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 2, 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права призвело до помилкового визначення розміру аліментів на утримання малолітнього сина, які необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині визначення розміру аліментів за вищевказаного обґрунтування.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, Одеський
апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 07 липня 2020 року - змінити. Викласти абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженця м. Бендери, Республіка Молдова, що зареєстрований АДРЕСА_1 , іпн - НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , іпн - НОМЕР_4 ) аліменти на утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1 859 (одна тисяча вісімсот п`ятдесят дев`ять) гривень щомісячно, але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.11.2019 року до досягнення ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 ». 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя:                                                 А. П. Заїкін

Судді:                                                                 О. В. Князюк

                                                                                      О. М. Таварткіладзе