УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
09 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 686/311/19
провадження № 51-4976ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 грудня 2019 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 09 липня 2020 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК);
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки та жительки АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 3 ст. 185 КК та частинами 1, 3 ст. 357 КК.
Суть питання
За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 грудня 2019 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_5 , щодо якої судові рішення у касаційному порядку не оскаржено.
Як зазначив суд у вироку, ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що 09 вересня 2018 року о 06:37 він за попередньою змовою з ОСОБА_5 , шляхом підбору ключа до замка дверей, проникли до комори, розташованої між 5 та 6 поверхами під`їзду № 2 будинку АДРЕСА_3 ), звідки викрали майно ОСОБА_6 , чим спричинили потерпілому майнової шкоди на суму 11661,62 грн.
Крім того, 18 вересня 2019 року приблизно о 06:25 ОСОБА_4 , шляхом підбору ключа до замка дверей, проник до тамбурного приміщення квартири АДРЕСА_4 під`їзду № 2 вищевказаного будинку звідки викрав майно ОСОБА_7 , чим спричинив потерпілій майнової шкоди на загальну суму 6 790 грн.
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 09 липня 2020 року вирок місцевого суду залишив без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації своїх дій, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через суворість та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити постановлені стосовно нього судові рішення, пом`якшити призначене покарання із застосуванням положень ст. 69 КК.
Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений указує, що судами під час постановлення судових рішень не було належним чином враховано: ступінь суспільної небезпеки та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, щире каяття, визнання вини, часткове відшкодування шкоди потерпілим, наявність сім`ї та постійного місця проживання, неперебування на обліках у нарколога і психіатра, неофіційне працевлаштування. Ці обставини на переконання засудженого свідчать, що він не є особою кримінальної спрямованості.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, правильність кваліфікації дій за ч. 3 ст. 185 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині засуджений не оскаржує.
Водночас твердження в касаційній скарзі ОСОБА_4 щодо невідповідності призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через суворість та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність є безпідставними з огляду на таке.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та відомостям про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.
Статтею 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості кримінального правопорушення, посередню характеристику засудженого за місцем проживання, а також те, що він на підставі ст. 89 КК судимості не має.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим призначив покарання у виді позбавлення волі, визначивши його строк у розмірі, наближеному до мінімального, а саме – 3 роки 2 місяці.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, засуджений подав апеляційну скаргу, в якій просив звільнити його від відбування покарання з випробуванням, оскільки судом першої інстанції, на його думку, залишено поза увагою низку обставин, які враховуються судом при призначенні покарання. Ці доводи за змістом є аналогічними викладеним засудженим у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку суд перевірив усі посилання та доводи, викладені засудженим у скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. 
Так, на обґрунтування свого висновку суд апеляційної інстанції вказав, що судом першої інстанції були враховані ті обставини, на які є посилання в апеляційній скарзі засудженого, у зв`язку з чим в апеляційного суду були відсутні підстави вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через його суворість.
Водночас апеляційний суд зауважив, що визнання засудженим вини, щире каяття, часткове відшкодування шкоди потерпілим та неперебування на обліках у нарколога і психіатра не є підставою для його звільнення від відбування покарання з випробуванням, оскільки це не спростовує встановлених судом обставин і висновків та не дає підстав вважати, що виправлення ОСОБА_4 можливе без відбування покарання.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Стосовно тверджень засудженого про наявність підстав для застосування ст. 69 КК, то Касаційний кримінальний суд Верховного Суду вважає їх неспроможними. Так, зміст цієї норми передбачає, що застосування закріплених у ній правил можливе лише за наявності кількох обставин, які не лише пом`якшують покарання, але й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Однак сукупність таких підстав не було встановлено судами попередніх інстанцій, не вказав про них і засуджений у касаційній скарзі. Вищевказане свідчить про відсутність правових підстав для призначення засудженому покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 3 ст. 185 КК.
Причин вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що рішення місцевого та апеляційного судів у частині визначення виду та розміру покарання, призначеного засудженому, відповідає принципам індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їх висновків з питання правильності призначення ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, останній у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень не встановлено підстав для задоволення скарги, Верховний Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого  ОСОБА_4 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 грудня 2019 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 09 липня 2020 року.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                  ОСОБА_3