ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року	Львів	Справа № 161/8665/20 пров. № А/857/11121/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                                 Шинкар Т.І.,
суддів                                                                                   Іщук Л.П.,
                                                                                             Кухтея Р.В.,
секретаря судового засідання                                            Чопко Ю.Т., 
розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області (головуючий суддя         Плахтій І.Б.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Луцьку 30 липня 2020 року у справі №161/8665/20 за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, 
В С Т А Н О В И В:

01.06.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, просив визнати незаконною та скасувати постанову в справі про адміністративне правопорушення серії ЕАМ №2583105 від 25.05.2020 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, провадження по адміністративній справі закрити у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.07.2020 позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що дані щодо часу вчинення правопорушення не узгоджуються між собою, а будь-яких інших доказів вчинення, окрім, відеозаписів з нагрудної камери поліцейського та рапорту до постанови не додано, тому встановити дійсний час вчинення правопорушення суду не видається можливим. Суд першої інстанції вказав, що свою вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, позивач заперечував (про що також міститься відмітка у постанові) та неодноразово наголошував на тому, що розгляд справи про адміністративне правопорушення не може здійснюватися поліцейським ОСОБА_2 , оскільки між ним та даним поліцейським існує конфлікт інтересів. Суд першої інстанції вказав, що посилання на відеозапис, на якому зафіксовано розмову з позивачем з моменту зупинки і подальші дії поліцейських (включно з розглядом справи), не можуть вважатися доказами, які свідчать про факт вчинення адміністративного правопорушення, як те передбачено ст.251 КУпАП. Суд першої інстанції вказав, що належних доказів вчинення позивачем правопорушення, встановленого ч.1 ст.122 КУпАП, не представлено, оскільки постанова, відеозаписи з нагрудної камери та рапорт, які наявні у матеріалах справи, та на які посилається відповідач на підтвердження факту порушення позивачем ПДР України, не містять фіксації вказаного правопорушення, а відтак не можуть вважатися належними та достатніми доказами. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.07.2020 та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішенням суду першої інстанції не визначено, який саме приватний інтерес був наявний у позивача чи відповідача при прийнятті оскаржуваної постанови. Скаржник вказує, що у даному випадку оскаржувана постанова складена на місці вчинення правопорушення, положення ст. 278, 279 КУпАП на спірні правовідносини не розповсюджуються. Скаржник зазначає, що факт вчиненого правопорушення підтверджується постановою у справі про адміністративне правопорушення, рапортом поліцейського. Вказує, що на відеозаписі зафіксовано, що позивач не заперечив допущеного правопорушення. Скаржник просив розгляд справи проводити без участі представника.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу вказавши, що адміністративне правопорушення не вчиняв, порушення вимог розмітки проїзної частини дороги жодними доказами не доведено. Звертає вагу, що з патрульною ОСОБА_2 у позивача наявний конфлікт інтересів, про що повідомлено останній в присутності її напарника.
Відповідно до положень частини 4 статті 229 КАС України та статті 230 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, 25.05.2020 о 00 год. 50 хв. у м. Луцьку по вул. Набережна, 1, поліцейським батальйону №1 роти №2 УПП у Волинській області капралом поліції Комарук Ю.М. винесено постанову серії ЕАМ №2583105 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, щодо ОСОБА_1 , у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 о 00 год. 39 хв. 25.05.2020 у м. Луцьк по вул. Набережна, 1, керуючи транспортним засобом марки Audi A6, н.з. НОМЕР_1 , перетнув суцільну лінію горизонтальної розмітки 1.1 та не виконав вимогу дорожнього знаку 4.1. «рух прямо», що кваліфіковано за частиною 1 статті 122 КУпАП. Постановлено застосувати до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 255,00 грн.
Не погоджуючись з фактом скоєння адміністративного правопорушення, вважаючи дії інспектора поліції неправомірними, упередженими та необ`єктивними, а складену постанову незаконною та такою, що підлягає скасуванню, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353-XII зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Пунктами 1.3 та 1.9. Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Пунктом 8.5 Правил дорожнього руху встановлено, що дорожня розмітка поділяється на горизонтальну та вертикальну і використовується окремо або разом з дорожніми знаками, вимоги яких вона підкреслює або уточнює.
Відповідно до пункту 8.5.1 Правил дорожнього руху горизонтальна дорожня розмітка встановлює певний режим і порядок руху. Наноситься на проїзній частині або по верху бордюру у вигляді ліній, стрілок, написів, символів тощо фарбою чи іншими матеріалами відповідного кольору згідно з пунктом 1 розділу 34 цих Правил.
Згідно з підпунктом 1.1 пункту 1 розділу 34 «Дорожня розмітка» вказаних Правил вузька суцільна лінія - поділяє транспортні потоки протилежних напрямків і позначає межі смуг руху на дорогах; позначає межі проїзної частини, на які в`їзд заборонено; позначає межі місць стоянки транспортних засобів, майданчиків для паркування і край проїзної частини доріг, не віднесених за умовами руху до автомагістралей.
Пунктом 1.9 Правил дорожнього руху встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Згідно з частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - КУпАП) порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Разом з тим, відповідно до статті 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 КУпАП відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 1 статті 268 КУпАП законодавцем визначено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
У наведених положеннях визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному (необґрунтованому) притягненню такої особи до відповідальності.
Статтею 251 КУпАП визначено перелік фактичних даних в справі про адміністративне правопорушення, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з пунктом 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Окрім того, процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень процесуального законодавства покладено на відповідача.
Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні - технічні прилади і технічні засоби, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засоби фото- і кінозйомки, відеозапису.
Інформаційні дані технічних приладів та технічних засобів, що мають функції відеозапису, у тому числі тих, що використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, є доказом в розумінні статті 251 КУпАП за умови дотримання приписів частини 3 статті 283 КУпАП, якими чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.
Так, у постанові про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серії, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАМ №2583105 від 25.05.2020 в графі 9 «До постанови додається» вказано «Рапорт, відео з боді камери DM41790».
Відповідачем разом із відзивом на позовну заяву до матеріалів справи долучено DVD-диск з відеозаписом з боді камери поліцейського батальйону №1 роти №2 УПП у Волинській області капрала поліції Комарук Ю.М., при огляді відеозаписів з якого встановлено, що відео розпочинається після зупинки транспортного засобу позивача, сам факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 КУпАП, як і ділянку дороги, де таке вчинено, не зафіксовано.
До того ж, позивач щодо вчинення правопорушення заперечував, що зафіксовано і відеозаписом, і зробленою відмітка «не згідний» та підписом позивача на постанові про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАМ №2583105 від 25.05.2020.
Рапорт поліцейського роти №2 БУПП у Волинської області ДПП Видри Т.М. від 25.05.2020 у розумінні статті 251 КУпАП не може вважатися належним і допустимим доказом учинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП, оскільки поліцейський роти №2 БУПП у Волинської області ДПП Видра Т.М. є зацікавленою особою при розгляді цієї справи, що ставить під сумнів дотримання вимог щодо об`єктивності з`ясування обставин справи, а тому такий рапорт не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративних правопорушень. 
До того ж, з наявного в матеріалах справи рапорту поліцейського роти №2 БУПП у Волинської області ДПП Видри Т.М. від 25.05.2020 не можливо встановити обставин, за яких кваліфіковано дії ОСОБА_1 як адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення, а постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може вважатися беззаперечним доказом вчинення правопорушення, оскільки така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.
Лише фіксація саме вчинення адміністративного правопорушення позивачем, а не притягнення до адміністративної відповідальності, підтверджує правомірність накладення відповідачем адміністративного стягнення та буде вважатися належним доказом у справі.
Щодо відповіді водія: «додому заїжджав, то ж не буду об`їжджати…», то така, на переконання суду апеляційної інстанції, не є визнанням порушення вимог ПДР та є безвідносною щодо дотримання вимог дорожньої розмітки.
Крім того, як вірно вказано судом першої інстанції, у оскаржуваній постанові про адміністративне правопорушення вказано час вчинення правопорушення – 00 год. 39 хв. 25.05.2020, ця ж дата виявлення та вчинення правопорушення також доповідається у рапорті від 25.05.2020, тоді як з відеозапису з нагрудної камери поліцейського DM4179, вбачається, що водія зупинено о 23 год. 53 хв. 24.05.2020.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.
Оскільки визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, а тому суд під час розгляду справи повинен створювати необхідні умови для всебічного, повного й об`єктивного дослідження справи, однак не зобов`язаний підміняти собою учасників процесу, шукаючи докази виключно за власною ініціативою. Адміністративний суд має активно підтримувати перебіг провадження, досліджувати фактичні обставини справи в найбільш повному обсязі.
На обов`язок та важливість доведення саме відповідачем як суб`єктом владних повноважень правомірності винесення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, правомірності та законності прийнятої постанови вказує Верховний Суд у постановах від 24 квітня 2019 року (справа №537/4012/16-а), від 08 листопада 2018 року (справа № 201/12431/16-а), від 23 жовтня 2018 року (справа № 743/1128/17), від 15 листопада 2018 року (справа № 524/7184/16-а).
За таких обставин, на підставі системного аналізу законодавчих положень, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП, не доведено дотримання при винесені постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, яке зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАМ №2583105 від 25.05.2020 вимог статей 245 та 280 КУпАП щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, вирішення її в точній відповідності з законом, що призвело до порушення прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статті 268 КУпАП.
Щодо необхідності складання протоколу про вчинення адміністративного правопорушення зважаючи на те, що позивач заперечував свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, то суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до статті 258 КУпАП, протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. Протоколи не складаються і в інших випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення. У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.
Розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі (стаття 283 КУпАП).
Статтею 222 КУпАП передбачено право органів Національної поліції розглядати справи про порушення правил дорожнього руху.
Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015 року за № 1395, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Пунктом 5 розділу ІV Інструкції встановлено, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 10 розділу ХІV цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.
Таким чином, у випадку виявлення ознак адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 122 КУпАП, складення протоколу про адміністративне правопорушення не вимагається, а постанова у справі про адміністративне правопорушення (за наявності відповідних підстав) виноситься безпосередньо на місці вчинення правопорушення посадовою особою органу (підрозділу) Національної поліції.
Разом з тим, зазначене не спростовує висновків суду першої інстанції щодо відсутності належних доказів вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, не відповідності винесеної постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серії, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАМ №2583105 від 25.05.2020 критеріям законності та обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, на законність рішення суду першої інстанції не впливає.
Водночас, зважаючи на неодноразові зауваження позивача щодо наявного, на його думку, конфлікту інтересів з поліцейським батальйону №1 роти №2 УПП у Волинській області капралом поліції Комарук Ю.М., необхідність дотримання правил етичної поведінки службовця та важливість належної оцінки можливих приватних інтересів через призму їх впливу на об`єктивність прийняття рішень чи діянь службовця при реалізації своїх службових повноважень, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції, що винесена поліцейським батальйону №1 роти №2 УПП у Волинській області капралом поліції Комарук Ю.М. постанова не може вважатися такою, що прийнята безсторонньо та неупереджено.
Частиною 2 статті 6 КАС України та положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
Так, у п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності притягнення позивача до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 КУпАП, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Керуючись статтями 230, 241, 272, 286, 308, 310, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 липня 2020 року у справі №161/8665/20 – без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Р. В. Кухтей  	
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 01.12.2020 згідно з ч.3 ст.321 КАС України