КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №759/10885/2020                                                                               Головуючий у І інстанції - Петренко Н.В
апеляційне провадження №22-ц/824/13399/2020                                       Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
24 листопада 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Немудрої Ю.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу та про поділ спільного майна подружжя, 
 
встановив:
 
В провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває на розгляді справа за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу та про поділ спільного майна подружжя.
30 липня 2020 року позивач звернулась до суду із заявою про забезпечення вказаного вище позову, мотивуючи її тим, що 09 січня 2020 року внаслідок зловмисної домовленості відповідачів був укладений оскаржуваний договір купівлі-продажу транспортного засобу №3246/2020/1863389, що був спрямований на задоволення особистих інтересів відповідача ОСОБА_3 , який всупереч інтересам довірителя, відчужив придбаний у період шлюбу транспортний засіб на користь своєї рідної сестри - відповідачки ОСОБА_1 за заниженою ціною продажу на вкрай невигідних для позивача умовах. 
Реальна ринкова вартість спірного автомобіля більше ніж в 36 разів перевищує ціну продажу і орієнтовано становить 180000 грн. 
Вказаний транспортний засіб фактично не було передано відповідачці ОСОБА_1 . 
Спірним автомобілем продовжує користуватися відповідач ОСОБА_3 , який не передав їй кошти за цей автомобіль. 
Оскаржуваний договір купівлі-продажу транспортного засобу був укладений відповідачами з метою вивести спірний автомобіль із складу спільного сумісного майна подружжя і таким чином уникнути поділу вказаного автомобіля між подружжям, у зв`язку з чим було завдано шкоди, а відповідач ОСОБА_3 отримав матеріальну вигоду. 
Просила накласти арешт на спірний автомобіль марки Volkswagen, модель Caddy, 2006 року випуску, колір білий, номер кузова НОМЕР_1 .
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року,  заяву про забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на спірний автомобіль марки Volkswagen, модель Caddy, 2006 року випуску, колір білий, номер кузова НОМЕР_1 . 
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що вона постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.
Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що вона на підставі Договору купівлі-продажу транспортного засобу №3246/2020/1863389 від 09 січня 2020 року є добросовісним набувачем транспортного засобу марки Volkswagen, модель Caddy, 2006 року випуску, колір білий, номер кузова НОМЕР_1 .
Постановивши ухвалу про накладення арешту на вищезазначений автомобіль, суд порушив її право на володіння, користування і розпорядження цим автомобілем.
Звертає увагу, що у позовній заяві ОСОБА_2 окрім вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу №3246/2020/1863389 від 09 січня 2020 року, позивач просить поділити спільне майно подружжя - спірний автомобіль в рівних частинах між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а саме: стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 частину вартості автомобіля в сумі 90000 грн.; визнати за відповідачем ОСОБА_3 право власності на автомобіль марки Volkswagen, модель Caddy, 2006 року випуску, колір білий, номер кузова НОМЕР_1 .
З наведеного слідує, що позивач не заявляє вимоги щодо набуття права власності на спірний автомобіль, а незаконного та безпідставно вимагає визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу, відповідно до якого ОСОБА_3 діючи на підставі довіреності від імені ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 спірний транспортний засіб.
Незаконність та безпідставність такої вимоги на думку апелянта полягає в тому, що позивач ОСОБА_2 перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_3 надала згоду останньому, шляхом видачі Довіреності від 07 грудня 2019 року №1900 розпорядитись на власний розсуд спільним майном подружжя, яким є транспортний засіб марки Volkswagen, модель Caddy, 2006 року випуску, колір білий, номер кузова НОМЕР_1 . 
Просила, скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Постановляючи ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, предмет та підстави спору, який виник між сторонами, співмірність обраного позивачем виду забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, вважав, що невжиття заходів забезпечення позову може порушити майнові права та інтереси позивача до ухвалення судом рішення або утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Згідно правил ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.
Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до ч.1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.
Згідно із ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на ту особу, яка заявляє відповідне клопотання. Отже, за загальним правилом, заявник зобов`язаний довести наявність підстав для забезпечення позову, надавши відповідні докази.
Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.4 постанови №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. 
Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. 
Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.
Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.
Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. 
Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача. 
Так, по справі встановлено, що між сторонами виник спір з приводу визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу та про поділ спільного майна подружжя.
У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд першої інстанції перевіривши обставини, якими заявник обґрунтовував наявність підстав для забезпечення позову, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки будь-які дії стосовно реалізації транспортного засобу можуть утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.
Викладені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не впливають на правильність  висновків суду першої інстанції, а тому ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року слід залишити без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, апеляційний суд, -
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 25 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба