ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/3307/18  Номер провадження 22-ц/814/2292/20	Головуючий у 1-й інстанції Стрюк Л. І.  Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого судді: Бондаревської С.М.
       суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.
       секретар: Зеленська О.І.
за участю позивача –  ОСОБА_1 
представника позивача – адвоката Павленка А.І.
відповідача –  ОСОБА_2 
представника відповідача – адвоката Курила В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
       на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 31 серпня 2020 року
       у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, –
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном подружжя та поділ майна подружжя. 
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що з грудня 2013 року проживала з відповідачем однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільно обговорювали питання фінансового характеру, планували своє сімейне життя та народження дітей; спільно придбавали рухомі та нерухомі речі, спільно користувалися ними. 
У період з 23 вересня 2015 року по 16 грудня 2015 року вони перебували з відпо-відачем у зареєстрованому шлюбі. Після розірвання шлюбу вони разом з ОСОБА_2 продовжили проживати однією сім`єю як подружжя до 11 червня 2017 року. 
Спільними зусиллями на земельній ділянці, що належить на праві власності ОСОБА_2 , збудовано господарську будівлю та проведено реконструкцію інших будівель, на що було витрачені значні кошти.
Уточнивши позовні вимоги, просила суд: встановити факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у період з грудня 2013 року по 23 вересня 2015 року та з 16 грудня 2015 року по 11 червня 2017 року; визнати спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 об`єкт незавершеного будівництва господарську будівлю (поз. 5), побудовану згідно будівельного паспорта від 14 серпня 2015 року, реєстр. №226, в період спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , ступінь будівельної готовності якої становить 71%; здійснити поділ спільного сумісного майна шляхом визнання права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва господарської будівлі (поз.5), побудованої згідно будівельного паспорта від 14 серпня 2015 року, реєстр. №226, в період спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , ступінь будівельної готовності якої становить 71%, припинивши право спільної сумісної власності; стягнути з відповідача понесені витрати зі сплати судового збору та витрати зі сплати вартості робіт по будівельно-технічному дослідженню.
Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 28 травня 2019 року, залишеною без змін ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 28 трав-ня 2019 року та Постановою Верховного Суду від 23 вересня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 у частині вимог про визнання спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 об`єкту незавершеного будівництва господарської будівлі, побудованої згідно будівельного паспорта від 14 серпня 2015 року, реєстр. №226, в період спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , а також здійснення поділу спільного сумісного майна шляхом визнання права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину вказаного об`єкта незавершеного будівництва господарської будівлі, припинивши право спільної сумісної власності – залишено без розгляду. 

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 31 серпня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 – відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з даним судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, – просила оскаржуване судове рішення – скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким встановити факт її проживання з О. Шляховим однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 22 січня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 та з 01 січня 2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнути з ОСОБА_2 на її користь 10 500 грн. за надання правової допомоги та судові витрати в сумі 1261 грн. 20 коп.
       Вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги наявні у справі докази, зокрема те, що рішенням Миргородського міжрайонного суду від 10 січня 2014 року шлюб між сторонами розірвано, але в тексті рішенні вказано, що позивач не проживала з ОСОБА_4 з червня місяця 2013 року. Підтвердженням цього є неодноразове її звернення з позовною заявою про розірвання шлюбу до Ленінського районного суду м. Полтави і до Миргородського міжрегіонального суду, які повернули їй ці позовні заяви.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що у період з 23 вересня 2015 року по 16 грудня 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 16 грудня 2015 року в Центральному ВРДАЦС Полтавського МУЮ (актовий запис №1485 т.1 а.с.98-99). 
Шлюб розпався і з листопада 2015 року сторони припинили шлюбно-сімейні відносини та проживають окремо, не мають спільного господарства; сторони не заперечували щодо розірвання шлюбу /т.1 а.с. 98-99/.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Позивачем на підтвердження факту проживання однією сім`єю з відповідачем з грудня 2013 року надані довідка Терешківської сільської ради Полтавського району від 12 липня 2016 року №1083 та акт обстеження від 13 червня 2016 року, згідно з якими ОСОБА_1 проживає без реєстрації за адресою АДРЕСА_1 разом із дочкою ОСОБА_5 , 2008 року народження та ОСОБА_2 , 1968 року народження, однією сім`єю з 2013 року, за місцем реєстрації останнього /т.1 а.с.96 т.1 а.с.97/.
Разом з тим, із заяви ОСОБА_6 , посвідченої приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Смоковенко Т.О. та зареєстрованої в реєстрі за №209, вбачається, що дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у період з вересня 2014 року по вересень 2018 року проживала з ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 /т.2 а.с. 263/.
Окрім того, судом встановлено, що у період з 25 серпня 2007 року по 10 січня 2014 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який розірвано рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10 січня 2014 року /т. 3 а.с. 114-115/.
Разом з тим, перебування жінки та чоловіка у зареєстрованому шлюбі, що є підставою для створення однієї сім`ї, виключає одночасне створення обома або одним з них на інших не заборонених законом підставах іншої сім`ї, зокрема шляхом проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Враховуючи, що позивач у період з 25 серпня 2007 року по 10 січня 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , суд дійшов правильного висновку, що вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_2 у період з грудня 2013 року по 10 січня 2014 року суперечать вимогам ст.25 СК України щодо принципу одношлюбності сімейних відносин та задоволенню не підлягають.
Також, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними побудовами за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом /т.1 а.с.124-125/. 
Сектором містобудування та архітектури Полтавської районної державної адміністрації 14 серпня 2015 року виданий будівельний паспорт на будівництво господарської будівлі за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.т.1 а.с. 120/. 
Згідно з ексізними намірами забудови господарська будівля складається з коридору 14,3 кв.м, підсобного приміщення 17,5 кв.м, підсобного приміщення 18,6 кв.м, кухні 13,5 кв.м., санвузла 5,9 кв.м /т.1 а.с.194-198/.
З матеріалів справи вбачається, що протягом червня, липня, вересня та листопада місяця 2015 року на ім`я відповідача виписані видаткові накладні, платіжні доручення про купівлю будівельних матеріалів /т.1 а.с. 165-168, 174-180, 182-183/.
Потягом липня місяця 2015 року виписані рахунки-фактури про поставку будівельних матеріалів, в яких ім`я постачальника не вказано /т. 1 а.с. 172, 181/.
Посилання ОСОБА_1 на укладення ОСОБА_6 (її матір`ю) кредитного договору №2203/485283 на придбання енергоефективного обладнання та/або матеріалів для одноквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 не є безспірним доказом ведення сторонами спільного бюджету /т.1 а. с.104/. 
Окрім того, судом обґрунтовано звернуто увагу, що позивачем не надані докази на підтвердження того факту, що придбані ОСОБА_6 товари на підставі кредиту та видаткової накладної Рнк/PL-0011751 від 04 серпня 2015 року використовувалися у будівництві господарської будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .
Також надані позивачем банківські виписки, квитанції про оплату з ломбарду, боргова розписка від 10 червня 2015 року суд не визнав належними доказами на підтвердження того, що ОСОБА_1 брала участь у фінансуванні будівництва господарської будівлі та веденні спільного бюджету з ОСОБА_2 .
Допитана районним судом свідок ОСОБА_4 – колишній чоловік ОСОБА_1 пояснив суду, що шлюб між ними розірваний у 2014 році. Проживав він разом з ОСОБА_1 до 2013 року. Спільна донька з листопада 2014 року по березень 2018 року проживала з ОСОБА_6 (матір`ю ОСОБА_1 ), фактично з 2013 року. Постійно спілкувався з дитиною (щотижня) і бачив там іноді ОСОБА_1 . Навесні 2017 року дізнався, що у ОСОБА_1 є новий співмешканець, так як побачив у будинку колишньої тещі чоловічі речі. Стверджує, що ОСОБА_1 з 2013 року по 2014 рік та з 2017 року по 2018 рік постійно проживала у своєї матері ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 народила дитину. Підтверджує, що у с. Терешки колишня дружина проживала з іншим чоловіком близько 2-3 місяців.
Аналізуючи показання свідків, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що вони не містять достовірної та переконливої інформації про характер стосунків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спірний період, є суперечливами, неоднозначними, поверховими та, деякою мірою, оціночними.
Неспростованою позивачем є повідомлена свідком ОСОБА_4 інформація про факт її проживання з іншим чоловіком з весни 2017 року, від якого вона у квітні 2018 року народила дитину.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем не надано належними, допустимими, достатніх та достовірних доказів на підтвердження тих обставин, що як до укладення шлюбу, так і після його розірвання з 16грудня 2015 року сторони відновили шлюбно-сімейні відносини та продовжували їх до 11червня 2017 року, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом.
Такий висновок узгоджується з фактичними обставинами та відповідає вимогам закону.
Згідно з ч. 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Статтею 25 СК України передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.
Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.
Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню.
Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.
Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 61-1623св19 (№643/6799/17).
Разом з тим, при встановленні факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу суди повинні встановити, що між сторонами склалися усталені відносини, притаманні подружжю.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2019 року №61-11607св18.
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є введення спільних витрат, спільного бюджету спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утриманні житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність відносин.
Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.
Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. В той же час, таких беззаперечних доказів стороною позивача до справи не надано.
З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги, які фактично дублюють вимоги позову, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ухваленим судом першої інстанції рішенням, на увагу колегії суддів не заслуговують.
Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, відповідає критерію обґрунтованості судового рішення та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», №63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 31 серпня 2020 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:          Бондаревська С.М.

Судді:                 Пилипчук Л.І.

Чумак О.В.