КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
_________________________
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
справа № 752/11124/19                           Головуючий у 1-й інстанції суддя: Мазур Ю.Ю.
 
09 грудня 2020 року                                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
судді-доповідача - Саліхова В.В.
суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,
 
розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК Українив м. Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 березня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 та просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 26 150,51 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, грошові кошти в розмірі 1 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, судовий збір в сумі 768,40 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 березня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 26 150,51 грн.; грошові кошти в розмірі 1000 грн. в рахунок відшкодування моральної кошти, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди; витрати на професійну допомогу в сумі 4000 грн.; витрати по оплаті судового збору в розмірі 768,40 грн.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Посилається на неповне з`ясування та недоведеність судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди, відповідач перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_4 та цивільно-правова відповідальність автомобіля застрахована останньою в ПАТ «СК «Провідна». Зазначає, у даному випадку заподіяна шкода повинна відшкодовуватися роботодавцем - власником транспортного засобу.
Вказує, що покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Зазначає на відсутність правових підстав та аргументації позивача стягнення матеріальної і моральної шкоди з відповідача.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/13831/2020	
У своїх поясненнях Крупенко В.А. в інтересах ОСОБА_2 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. Зазначив, що довідка щодо місця роботи відповідача та копія трудового договору до суду першої інстанції не подавались, що є новими доказами.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач повинен відшкодувати ОСОБА_2 шкоду, завдану внаслідок ДТП в розмірі 26 150,51 грн. Суд приймав до уваги обґрунтування моральної шкоди з боку позивача, обставин її завдання з вини водія ОСОБА_1 , моральних переживаннях позивача, які знаходяться безпосередньо у причинно-наслідковому зв`язку, в результаті ДТП, виходив з засад розумності та справедливості та вважав за необхідне задовольнити позовну вимогу в частині стягнення моральної шкоди та стягнути з відповідача ОСОБА_1 , суму у відшкодування моральної шкоди в розмірі - 1 000 грн.
Також є підстави для відшкодування відповідачем пропорційно до задоволеної частини вимог заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу.
З таким висновком суду першої інстанції не погоджується колегія суддів.
Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 11.11.2018 о 12 год. 08 хв. ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом - автомобілем марки «ГАЛАЗ», державний номерний знак НОМЕР_1 , в м. Києві на автостанції «Видубичі», рухаючись заднім ходом не впевнився в безпеці свого маневру та скоїв зіткнення з транспортним засобом - автомобілем марки «Тойота», державний номерний знак НОМЕР_2 , що призвело до пошкодження транспортних засобів.
Відповідно до постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 18.12.2018 у зазначеній дорожньо-транспортній пригоді визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КупАП та накладено адміністративне стягнення (а. с. 6).
Внаслідок вказаної ДТП транспортний засіб - автомобіль марки «Тойота», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 отримав механічні пошкодження.
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 власником транспортного засобу - автомобіля марки «Тойота», державний номерний знак НОМЕР_2 є ОСОБА_2 .
Цивільно-правова відповідальність транспортного засобу - автомобіля марки «ГАЛАЗ», державний номерний знак НОМЕР_1 застрахована страхувальником ОСОБА_4 в ПАТ «СК « Перша» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № АМ/3061229, з термін дії полісу з 09.06.2018 по 08.12.2018 (а. с. 10).
Позивач звернувся до ТОВ «Автосаміт ЛТД» з метою проведення ремонту пошкодженого автомобіля. Згідно з рахунком-фактурою №; 016917 від 16.11.2018 загальна вартість робіт та матеріалів для відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля позивача складає 40 951,03 грн. (а. с. 8).
Відповідно до листа ПрАТ «СК «Перша» вих. № 1147/с від 17.12.2018, 21.12.2018 у відповідності до умов полісу обов`язкового страхування відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/3061229 від 08.06.2018 та згідно п. 36.1. ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виплатила позивачу (на рахунок його уповноваженого представника, його батька ОСОБА_6 ) страхове відшкодування у розмірі 14 800,52 грн.
ОСОБА_2 зазначив, що з урахуванням оплати ПАТ «СК «Перша» страхового відшкодування, відповідач повинен відшкодувати різницю 26 150,51 грн. Також зазначає, що неправомірними діями відповідача, позивачу спричинена моральна шкода, оскільки хвилювання та думки про те, як відновити належний йому транспортний засіб, тримали позивача у постійній нервовій та психологічній напрузі, що вплинуло на його загальний психологічний стан та відносини в сім`ї. Моральну шкоду, яка полягає у зміні сталого способу життя, моральних переживаннях, виходячи із принципів розумності та справедливості позивач оцінює у сумі 1 000,00 грн. Окрім того, оскільки відповідач відмовився добровільно відшкодувати позивачу завдану матеріальну шкоду, позивач звернувся про надання правової допомоги до адвоката Крупенка Василя Адольфовича та сплатив грошові кошти в сумі 4 000,00 грн., які також просив стягнути з відповідача.
У відповідності до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно із ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до частини першої ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.
Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
За змістом статей 9, 22-31, 35, 36 даного Закону настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи іншій особі, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Таким чином, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови). А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого особа, що завдала шкоду застрахувала свою цивільно-правову відповідальність.
Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).
Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.
Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.
З огляду на вищенаведене, потерпіла особа має право на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоду.
Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.
Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Матеріали справи свідчать, що цивільно-правова відповідальність транспортного засобу - автомобіля марки «ГАЛАЗ», державний номерний знак НОМЕР_1 застрахована страхувальником ОСОБА_4 в ПАТ «СК « Перша» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № АМ/3061229, з термін дії полісу з 09.06.2018 по 08.12.2018 з лімітом відповідальності 100 000 грн. (а. с. 10). 
ОСОБА_2 звернувся до ТОВ «Автосаміт ЛТД» з метою проведення ремонту пошкодженого автомобіля. Згідно з рахунком-фактурою №; 016917 від 16.11.2018 загальна вартість робіт та матеріалів для відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля позивача складає 40 951,03 грн. (а. с. 8), що покривається лімітом страхового відшкодування винної особи.
ПрАТ «СК «Перша» виплатила позивачу (на рахунок його уповноваженого представника, його батька ОСОБА_6 ) страхове відшкодування у розмірі 14 800,52 грн.
Відповідно до ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідальність у таких випадках має нести винна в завданні шкоди особа, якою є водій автомобіля чи людина, яка керувала автомобілем та з вини якої сталася ДТП.
Тобто, якщо особа під час керування автомобілем має при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційний документ на цей транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (п. 2.2 Правил дорожнього руху).
Не визнається володільцем джерела і не несе відповідальність за шкоду перед потерпілим особа, яка управляла джерелом в силу виконання своїх трудових обов`язків перед володільцем джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до статті 1172 ЦК України відповідальність юридичної або фізичної особи за дії працівника виникає лише за умови, що особа, з вини якої завдана шкода, перебуває з цими організаціями (особами) у трудових відносинах і шкода завдана нею під час виконання трудових (службових) обов`язків.,
Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що фізична особа, якій завдана шкода, має право на її відшкодування в порядку встановленому законодавством.
Встановлено, що під час вчинення вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди 11.11.2018, ОСОБА_1 керував службовим автомобілем марки «ГАЛАЗ», державний номерний знак НОМЕР_1 - ФОП ОСОБА_4 , отже винна особа (відповідач) перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_4 на посаді водія автотранспортних засобів.
Таким чином, відповідальною особою за відшкодування майнової шкоди завданої ОСОБА_1 є ФОП ОСОБА_4 відповідно до вимог ст. 1172 ЦК України.
На вищевикладене суд першої інстанції уваги не звернув, в повному обсязі не з`ясував обставини, у зв`язку з чим дійшов висновків з порушенням норм матеріального права.
Посилання Крупенко В.А. в інтересах ОСОБА_2 у своїх пояснення на те, що довідка щодо місця роботи відповідача та копія трудового договору до суду першої інстанції не подавались, що є новими доказами, а тому не можуть прийматися судом апеляційної інстанції є необґрунтованими.
Так, матеріали справи свідчать, що власником транспортного засобу - автомобіля марки «ГАЛАЗ», державний номерний знак НОМЕР_1 є ОСОБА_4 . 
Цивільно-правова відповідальність даного транспортного засобу застрахована страхувальником ОСОБА_4 в ПАТ «СК « Перша» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (а. с. 10).
Зазначені обставини також підтверджуються схемою місця події, а тому позивачу при вчинені ДТП було відомо про перебування відповідача у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_4 , якій належав на праві власності автомобіль та у разі відсутності у ОСОБА_2 даної інформації, останній не позбавлений був можливості її з`ясувати.
Таким чином, ОСОБА_2 скористався своїми правами на власний розсуд, звертаючись до суду із відповідними вимогами.
Враховуючи вищевикладене та відсутність правових підстав для відшкодування матеріальної шкоди, колегія суддів вважає, що вимоги про стягнення моральної шкоди та витрати на правничу допомогу також не підлягають задоволенню відповідно до положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України та ст. 141 ЦПК України.
За наведеного, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Отже відповідно до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 152,60 грн. за подачу апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 березня 2020 року скасувати.
Ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 152,60 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Головуючий:                                                                       В.В. Саліхов

Судді:                                                                                   І.М. Вербова

                                                                                              О.В. Шахова