ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

26 жовтня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 916/3893/19	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "РИМ-2015"
на рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2020, прийняте суддею Петровим В.С., м. Одеса, повний текст складено 08.04.2020,
у справі №916/3893/19
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ДиканькаМлин"
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "РИМ-2015"
про стягнення 71 360,08 грн

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "ДиканькаМлин" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "РИМ-2015", в якому в редакції заяви №6 від 10.02.2020 (вх.№3713/20 від 13.02.2020) просило стягнути з відповідача на користь позивача борг у загальній сумі 71360,08 грн, з яких: 3615,54 грн    3% річних, 40712,86 грн пені, 1963,68 грн інфляційних втрат та 25068 грн штрафу.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором поставки №043/2017 від 21.07.2017.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 27.12.2019 відкрито провадження у справі №916/3893/19.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 06.04.2020 у справі №916/3893/19 (суддя Петров В.С.) позов задоволено; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "РИМ-2015" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДиканькаМлин" пеню в сумі 40712,86 грн, 3% річних в сумі 3615,54 грн, інфляційні втрати в сумі 1963,68 грн, штраф в сумі 25068 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3016,50 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд послався на доведеність факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором поставки №043/2017 від 21.07.2017, а відтак на правомірність заявлення вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "РИМ-2015" пені, штрафу, інфляційних втрат та 3% річних.
Не погодившись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "РИМ-2015" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2020 у справі №916/3893/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення не було враховано наявності правових підстав для зменшення нарахованих позивачем штрафних санкцій у зв`язку з недоведеністю Товариством з обмеженою відповідальністю "ДиканькаМлин" факту погіршення його фінансового стану, наявності ускладнень у здійсненні господарської діяльності або понесення ним збитків в результаті допущеного Товариством з обмеженою відповідальністю "РИМ-2015" прострочення виконання зобов`язань за договором поставки №043/2017 від 21.07.2017, при цьому відповідач, майновий стан якого є незадовільним, під час розгляду даної справи у суді першої інстанції добровільно погасив суму основної заборгованості за вказаним договором, а тому заявлена до стягнення сума штрафних санкції, на думку апелянта, є надмірною та несправедливою.
У відзиві на апеляційну скаргу №21 від 02.09.2020 (вх.№2364/20/Д2 від 07.09.2020) Товариство з обмеженою відповідальністю "ДиканькаМлин" просить залишити скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду – без змін. Зокрема, позивач посилається на недоведеність скаржником наявності підстав для зменшення заявлених до стягнення штрафних санкцій, зокрема, того, що даний випадок є винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу. Крім того, позивач зазначає про те, що скаржником не вказано обґрунтованих причин неможливості виконання ним зобов`язань, прийнятих на себе за договором поставки №043/2017 від 21.07.2017, протягом більше, ніж  2 роки поспіль по кожній поставці товару, при цьому останній не здійснив добровільне усунення порушення вказаних зобов`язань, розмір яких є істотним, негайно або в найкоротші строки, а також не навів належної аргументації щодо невідповідності розміру стягнутих штрафних санкцій поведінці винної особи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно із частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Частиною десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України).
Станом на 01.01.2020 прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 2102 грн (стаття 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік").
Враховуючи викладене та з огляду на ціну позову у даній справі (71360,08 грн), перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "РИМ-2015" ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.08.2020 у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В. вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
10.09.2020 до суду апеляційної інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю "ДиканькаМлин" надійшло клопотання №23 від 08.09.2020 (вх.№2364/20/Д3 від 10.09.2020), в якому останнє просить долучити до матеріалів справи докази направлення відзиву на апеляційну скаргу №21 від 02.09.2020 (вх.№2364/20/Д2 від 07.09.2020) відповідачу, а саме: фіскальний чек №3600400586983 від 03.09.2020, поштову накладну №3600400586983 від 03.09.2020 та опис вкладення у цінний лист б/н від 03.09.2020.
Враховуючи те, що вищезазначені фіскальний чек, поштова накладна та опис вкладення у цінний лист не є додатковими доказами у справі, а надані виключно з метою інформування суду про виконання позивачем свого обов`язку щодо надсилання іншій стороні копії відзиву на апеляційну скаргу, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість задоволення клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ДиканькаМлин" №23 від 08.09.2020 (вх.№2364/20/Д3 від 10.09.2020).
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у визначеному складі суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що 21.07.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ДиканькаМлин" ("Постачальник") та Товариством з обмеженою відповідальністю "РИМ-2015" ("Покупець") укладено договір поставки №043/2017 (далі – договір №043/2017 від 21.07.2017), відповідно до пункту 1.1 якого Постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, поставити у власність Покупця борошно пшеничне вищого сорту та/або борошно пшеничне першого сорту, та/або борошно пшеничне другого сорту, та/або крупу манну "М", та/або висівки пшеничні (далі – товар), а Покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його вартість у строки та в порядку, визначеному даним договором.
Згідно з пунктом 1.2 договору №043/2017 від 21.07.2017 асортимент, кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю, загальна вартість окремої партії товару та/або її частини визначаються видатковою накладною.
В силу пункту 1.4 договору №043/2017 від 21.07.2017 у будь-якому випадку сторони дійшли згоди, що весь товар, що є аналогічним товару, який сторони домовились постачати за даним договором, поставлений протягом строку дії даного договору, вважається поставленим за цим договором незалежно від наявності посилань про таке у товаросупровідних документах чи в призначеннях платежу при розрахунках за товар.
За умовами пунктів 3.1-3.3 договору №043/2017 від 21.07.2017 поставка окремої партії товару здійснюється на умовах ЕХW відповідно до вимог Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів Інкотермс в редакції 2010 року або на інших умовах, погоджених сторонами додатково. Поставка конкретної партії товару здійснюється в строк 5 календарних днів із моменту отримання та погодження Постачальником замовлення Покупця на поставку партії товару, яке має бути складене з урахуванням вимог даного пункту договору. Постачальник має право проводити поставку товару (партії товару) частинами. Перехід до Покупця права власності та ризиків на товар відбувається в момент передачі товару уповноваженому довіреністю представнику Покупця або іншій вказані Покупцем особі або перевізнику. Приймання товару по якості та по кількості відбувається шляхом підписання представником Покупця, уповноваженим довіреністю, або іншою вказаною Покупцем особою видаткової накладної та/або товарно-транспортної накладної. Приймання товару за кількістю і якістю проводиться згідно порядку, визначеного Інструкціями №П-6 та П-7 (зі змінами та доповненнями) на підставі товаросупровідної документації з урахуванням особливостей, передбачених даним договором. Перевагу у будь-якому випадку мають положення договору. Приймання товару по кількості та якості здійснюється в момент передачі товару в місці поставки. Претензії Покупця по кількості та якості після завершення поставки (прийняття товару) не приймаються. У випадку виявлення факту неякісного товару чи факту недопоставки товару складається відповідний двосторонній акт. У випадку, якщо під час приймання товару в місці поставки вказаний в даному пункті акт не складався – обов`язки Постачальника, передбачені даним договором, вважаються виконаними належним чином та в повному обсязі, а товар вважається поставленим у відповідній кількості та відповідної якості і вказане відповідає в повному обсязі умовам даного договору та погодженому сторонами замовленню.
Поставка товару вважається закінченою з моменту передачі товару Покупцю або зазначеній Покупцем особі у відповідному погодженому сторонами місці. Покупець зобов`язаний проставити на видатковій накладній та/або товарно-транспортній накладній відмітку про отримання у повному обсязі та належним чином оформлених супровідних документів на товар. У випадку відсутності вказаної відмітки, та/або відсутності відмітки про недостачу чи неналежне оформлення документів, товаросупровідні документи вважаються переданими Покупцю у повному обсязі та належним чином оформлені. Приймання товару оформлюється шляхом проставлення Покупцем на примірнику видаткової накладної/або товарно-транспортної накладної дати отримання товару, підпису уповноваженої особи (розшифровка підпису представника Покупця обов`язкова). Повноваження осіб на приймання товару від імені Покупця, підтверджуються довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей. Покупець зобов`язаний надати довіреність на отримання партії товару, термін дії якої охоплює дату, зазначену у видатковій накладній (пункти 3.5, 3.6 договору №043/2017 від 21.07.2017).
У пункті 4.1 договору №043/2017 від 21.07.2017 сторони узгодили, що загальна сума договору визначається по фактичній сумарній вартості партій товару, вказаних у видаткових накладних і прийнятих Покупцем в період терміну дії даного договору.
Пунктом 4.2 договору №043/2017 від 21.07.2017 передбачено, що розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються в національній валюті України – гривні за 100% передоплатою згідно з виставленим рахунком шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника або на інших умовах, погоджених сторонами у додаткових угодах, підписаних повноважними представниками сторін та скріплених їх печатками. Рахунок виставляється Постачальником Покупцю будь-яким зручним для Постачальника способом за вибором Постачальника – електронною поштою, поштою чи факсом або передається разом із товаром. Днем поставки товару (днем отримання товару Покупцем) вважається дата (день), визначена у видатковій накладній.
Відповідно до пункту 4.4 договору №043/2017 від 21.07.2017 ціна товару визначається у видаткових накладних. Ціна визначена у видаткових накладних є остаточною та вважається погодженою обома сторонами до дати поставки товару і є обов`язковою до сплати Покупцем.
В силу пунктів 4.5-4.7 договору №043/2017 від 21.07.2017 сторони домовилися про наступну черговість зарахування оплати: першочергово здійснюється оплата вартості товару, придбаного по першій, а далі – по кожній наступній видатковій накладній, незалежно від дати та розміру здійсненої оплати, а також призначення платежу. У платіжному дорученні на оплату поставленого товару Покупець у графі "Призначення платежу" зобов`язаний зазначити наступну інформацію: номер даного договору, номер та дата видаткової накладної, за якою здійснюється оплата товару. У випадку відсутності в платіжному документі цих реквізитів Постачальник самостійно визначає напрями зарахування отриманих сум в рахунок погашення існуючих зобов`язань Покупця. Покупець вважається таким, що виконав свої зобов`язання з оплати товару у день зарахування повної суми грошових коштів, що складають вартість товару, на розрахунковий рахунок Постачальника.
У пункті 5.1 договору №043/2017 від 21.07.2017 визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання умов договору винна сторона несе відповідальність згідно з чинним законодавством України.
Згідно з пунктом 5.3 договору №043/2017 від 21.07.2017 за порушення зобов`язань з оплати товару Покупець без попередньої письмової вимоги Постачальника сплачує:
-на підставі Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (що діяла у період, за який сплачується пеня) від суми простроченого платежу за кожен день прострочення за весь період, що обчислюється з першого дня від дати виникнення заборгованості з оплати товару і до дати здійснення повної оплати товару;
-штраф у розмірі 10% від суми боргу – якщо заборгованість триває 15 календарних днів і більше, що обчислюється з 16-го дня від дати виникнення заборгованості з оплати. Вказаний штраф сплачується на кожен випадок порушення, що триває п`ятнадцять календарних днів і більше;
-на підставі статті 625 Цивільного кодексу України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від суми боргу за весь період, що обчислюється з першого дня від дати виникнення заборгованості з оплати і до дати здійснення оплати.
Сторони домовились, що нарахування штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за даним договором, в тому числі за прострочення виконання зобов`язання, здійснюється протягом усього періоду існування прострочення виконання зобов`язання або його неналежного виконання, незалежно від тривалості таких порушень та не припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
За умовами пунктів 8.1, 8.3 договору №043/2017 від 21.07.2017 останній набирає чинності з моменту підписання (дата вказана в правому верхньому куті першої сторінки договору після назви та номеру договору) і діє до 31.12.2017, а в частині розрахунків за товар – до повного їх виконання. У випадку, якщо жодна із сторін письмово не заявить про свій намір розірвати або змінити договір за 10 календарних днів до його закінчення, даний договір вважається пролонгований на кожен наступний календарний рік на тих же умовах. Кількість пролонгацій необмежена. Для пролонгації договору за даним пунктом у випадку закінчення строку його дії не потребується укладення додаткових угoд чи додатків до договору.
На виконання договору №043/2017 від 21.07.2017 Товариством з обмеженою відповідальністю "ДиканькаМлин" було виставлено відповідачу рахунки на оплату №1036 від 25.07.2017, №1068 від 31.07.2017, №1153 від 17.08.2017, №1432 від 06.10.2017, №1561 від 04.11.2017, №156 від 08.02.2018, №377 від 28.03.2018, №484 від 24.04.2018, №834 від 25.07.2018, №912 від 09.08.2018, №1005 від 05.09.2018, №1047 від 20.09.2018, №1175 від 20.10.2018, №1346 від 24.11.2018, №1474 від 23.12.2018, №246 від 06.03.2019 і №421 від 19.04.2019 та здійснено поставку товару на загальну суму 2234987,28 грн, що підтверджується підписаними без зауважень та скріпленими печатками сторін видатковими накладними №1082 від 26.07.2017 на суму 168840 грн, №1104 від 31.07.2017 на суму  140880 грн, №1202 від 17.08.2017 на суму 148740 грн, №1490 від 06.10.2017 на суму     89760 грн, №1620 від 04.11.2017 на суму 89700 грн, №165 від 08.02.2018 на суму 58020 грн, №390 від 28.03.2018 на суму 166560 грн, №508 від 24.04.2018 на суму 159600 грн, №883 від 25.07.2018 на суму 109290 грн, №959 від 09.08.2018 на суму 150750 грн, №1060 від 05.09.2018 на суму 90000 грн, №1101 від 20.09.2018 на суму 85080 грн, №1233 від 20.10.2018 на суму 120060 грн, №1414 від 24.11.2018 на суму 204467,28 грн, №1541 від 23.12.2018 на суму 202560 грн, №250 від 06.03.2019 на суму 50940 грн та №439 від 19.04.2019 на суму 199740 грн, а також товарно-транспортними накладними №1227 від 26.07.2017, №1260 від 31.07.2017, №1355 від 17.08.2017, №1667 від 06.10.2017, №1817 від 04.11.2017, №0205 від 08.02.2018, №0458 від 28.03.2018, №0590 від 24.04.2018, №1005 від 25.07.2018, №1084 від 09.08.2018, №1192 від 05.09.2018, №1242 від 20.09.2018, №1556 від 24.11.2018, №1692 від 23.12.2018, №0280 від 06.03.2019 та №0485 від 19.04.2019.
Дані господарські операції відображені позивачем також в податкових накладних №19042019 від 19.04.2019, №06032019 від 06.03.2019, №23122018 від 23.12.2018, №24112018 від 24.11.2018, №20102018 від 20.10.2018, №20092018 від 20.09.2018, №05092018 від 05.09.2018, №09082018 від 09.08.2018, №25072018 від 25.07.2018, №24042018 від 24.04.2018, №28032018 від 28.03.2018, №08022018 від 08.02.2018, №04112017 від 04.11.2017, №06102017 від 06.10.2017, №17082017 від 17.08.2017, №26072017 від 26.07.217 та №31072017 від 31.07.2017.
З наявної у матеріалах справи копії виписки по банківському рахунку позивача вбачається, що за період 26.07.2017-12.12.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "РИМ-2015" сплатило за поставлений Товариством з обмеженою відповідальністю "ДиканькаМлин" на підставі договору №043/2017 від 21.07.2017 товар грошові кошти у загальній сумі 2105247,28 грн, а саме: 26.07.2017 – 176880 грн; 02.08.2017 – 124800 грн; 03.08.2017 – 8040 грн; 29.08.2017 – 60000 грн; 06.09.2017 – 88740 грн; 20.10.2017 –        89760 грн; 24.11.2017 – 20000 грн; 29.11.2017 – 30000 грн; 12.12.2017 – 39700 грн; 28.02.2018 – 30000 грн; 28.03.2018 – 28020 грн; 24.04.2018 – 120000 грн; 29.05.2018 –    20000 грн; 30.05.2018 – 10000 грн; 07.06.2018 – 10000 грн; 15.06.2018 – 10000 грн; 19.06.2018 – 10000 грн; 02.07.2018 – 20000 грн; 04.07.2018 – 20000 грн; 10.07.2018 –      10000 грн; 12.07.2018 – 20000 грн; 16.07.2018 – 15000 грн; 25.07.2018 – 61160 грн; 08.08.2018 – 109290 грн; 04.09.2018 – 85000 грн; 07.09.2018 – 65750 грн; 16.10.2018 –    69000 грн; 06.11.2018 – 80000 грн; 15.11.2018 – 30000 грн; 15.11.2018 – 40000 грн; 16.11.2018 – 40000 грн; 14.12.2018 – 20000 грн; 18.12.2018 – 20000 грн; 18.12.2018 –      20000 грн; 21.12.2018 – 60000 грн; 27.12.2018 – 68400 грн; 27.12.2018 – 30000 грн; 16.01.2019 – 10000 грн; 18.01.2019 – 9000 грн; 22.01.2019 – 10000 грн; 23.01.2019 – 7500 грн; 23.01.2019 – 2500 грн; 25.01.2019 – 10000 грн; 29.01.2019 – 10000 грн; 04.02.2019 –        10000 грн; 06.02.2019 – 10000 грн; 08.02.2019 – 10000 грн; 11.02.2019 – 10000 грн; 01.03.2019 – 20000 грн; 04.03.2019 – 10000 грн; 05.03.2019 – 30000 грн; 05.03.2019 –      48000 грн; 05.03.2019 – 12000 грн; 19.04.2019 – 56707,28 грн; 06.08.2019 – 50000 грн.; 11.12.2019 – 20000 грн.
Після відкриття провадження у даній справі відповідач 06.02.2020 платіжним дорученням №35 від 06.02.2020 перерахував на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДиканькаМлин" залишок заборгованості за договором №043/2017 від 21.07.2017 у сумі 129740 грн.
Предметом спору у даній справі з урахуванням заяви №6 від 10.02.2020 (вх.№3713/20 від 13.02.2020) є вимога позивача про стягнення з відповідача боргу у загальній сумі 71360,08 грн, з яких: 3615,54 грн 3% річних, 40712,86 грн пені, 1963,68 грн інфляційних втрат та 25068 грн штрафу, нарахованих у зв`язку з неналежним виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "РИМ-2015" прийнятих на себе зобов`язань за договором №043/2017 від 21.07.2017.
Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з доведеності факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором поставки №043/2017 від 21.07.2017, що зумовило правомірність заявлення вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "РИМ-2015" пені, штрафу, інфляційних втрат та 3% річних.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).
В силу статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.
Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №043/2017 від 21.07.2017 є договором поставки.
Згідно з приписами частини першої статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
В силу частини другої статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Як обґрунтовано зазначено місцевим господарським судом, укладений між сторонами договір №043/2017 від 21.07.2017 став належною підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За умовами частини першої статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
У пунктах 3.5, 3.6 договору №043/2017 від 21.07.2017 сторони узгодили, що поставка товару вважається закінченою з моменту передачі товару Покупцю або зазначеній Покупцем особі у відповідному погодженому сторонами місці. Приймання товару оформлюється шляхом проставлення Покупцем на примірнику видаткової накладної/або товарно-транспортної накладної дати отримання товару та підпису уповноваженої особи.
Суд апеляційної інстанції вбачає, що факт належного виконання позивачем прийнятих на себе за договором №043/2017 від 21.07.2017 зобов`язань з поставки товару загальною вартістю 2234987,28 грн підтверджується наявними у матеріалах справи підписаними без зауважень та скріпленими печатками сторін видатковими накладними та товарно-транспортними накладними.
Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина перша статті 692 Цивільного кодексу України).
Статтею 530 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.
Пунктом 4.2 договору №043/2017 від 21.07.2017 передбачено, що оплата товару мала бути здійснена відповідачем в національній валюті України – гривні шляхом здійснення повної попередньої оплати згідно з виставленим позивачем рахунком.
На виконання договору №043/2017 від 21.07.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "ДиканькаМлин" виставило відповідачу рахунки на оплату №1036 від 25.07.2017, №1068 від 31.07.2017, №1153 від 17.08.2017, №1432 від 06.10.2017, №1561 від 04.11.2017, №156 від 08.02.2018, №377 від 28.03.2018, №484 від 24.04.2018, №834 від 25.07.2018, №912 від 09.08.2018, №1005 від 05.09.2018, №1047 від 20.09.2018, №1175 від 20.10.2018, №1346 від 24.11.2018, №1474 від 23.12.2018, №246 від 06.03.2019 і №421 від 19.04.2019, між тим, як вбачається наявної у матеріалах справи копії виписки по банківському рахунку позивача та не заперечується відповідачем, Товариство з обмеженою відповідальністю "РИМ-2015" прийняті на себе зобов`язання в частині оплати поставленого товару у встановлений вищезазначеним договором строк не виконало, при цьому залишок основної заборгованості за даним договором у сумі 129740 грн відповідачем погашено вже після відкриття провадження у даній справі, про що свідчить платіжне доручення №35 від 06.02.2020.
Враховуючи вищевикладене, Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає, що невиконання грошового зобов`язання правильно кваліфіковане судом першої інстанції як його порушення у розумінні Цивільного кодексу України, а самого відповідача визначено таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.
У пункті 5.1 договору №043/2017 від 21.07.2017 узгоджено, що у разі невиконання або неналежного виконання умов договору винна сторона несе відповідальність згідно з чинним законодавством України.
Згідно з пунктом 5.3 договору №043/2017 від 21.07.2017 за порушення зобов`язань з оплати товару Покупець без попередньої письмової вимоги Постачальника сплачує, зокрема, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від суми боргу за весь період, що обчислюється з першого дня від дати виникнення заборгованості з оплати і до дати здійснення оплати.
Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно зі статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. 
Саме таку правову позицію викладено у пунктах 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013.
У застосуванні індексації колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду також враховуються рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України №62– 97р. від 03.04.1997. У листі Верховного Суду України №62– 97р. від 03.04.1997 зазначено, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а у середньому за місяць, тому умовно слід виходити з того, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що складають будь-який період, перемножити між собою.
Враховуючи несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань за договором №043/2017 від 21.07.2017 в частині здійснення оплати за товар, поставлений за видатковими накладними №250 від 06.03.2019 на суму 50940 грн та №439 від 19.04.2019 на суму 199740 грн, колегія суддів, перевіривши проведений позивачем розрахунок 3% річних, погоджується з правомірністю нарахування Товариством з обмеженою відповідальністю "ДиканькаМлин" 3% річних в сумі 3615,54 грн (188,41 грн за період 06.03.2019-18.04.2019 за поставкою від 06.03.2019 та 3427,13 грн за період 19.04.2019-17.12.2019 за поставкою від 19.04.2019).
При цьому апеляційний господарський суд враховує, що розрахунок заявленої до стягнення суми інфляційних втрат позивачем здійснено невірно, а саме: за видатковою накладною №439 від 19.04.2019 у періоді прострочення 19.04.2019-05.08.2019 мала місце дефляція – сукупний індекс інфляції становив менше одиниці (0,996), а тому інфляційні втрати на суму заборгованості в розмірі 199740 грн у вказаний період відсутні, адже в даному випадку показник дорівнював від`ємному значенню (-798,96 грн), між тим позивачем при обчисленні загальної суми інфляційних втрат помилково віднято обчислену ним суму за цей період від загального розміру інфляційних втрат, що не відповідає викладеним вище вимогам законодавства, а відтак місцевий господарський суд обґрунтовано здійснив перерахунок та з`ясувавши, що розмір інфляційних втрат за розрахунком суду становить 2771,99 грн, тобто перевищує розмір інфляційних втрат, заявлених позивачем до стягнення, не вийшов за межі позовних вимог та задовольнив  позов в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "РИМ-2015" інфляційних втрат у сумі 1963,68 грн (972,44 грн за  березень-квітень 2019 року за поставкою від 06.03.2019 та 991,24 грн за період травень-листопад 2019 року за поставкою від 19.04.2019).
За умовами частини першої статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
В силу частин першої, другої та четвертої статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.
Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).
Згідно з частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Суб`єкти господарювання при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України, частиною шостою статті 231 Господарського кодексу України та статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", а право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України. 
За умовами частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Таким чином, до боржника, який порушив господарське зобов`язання, можливе застосування штрафних санкцій у вигляді пені або штрафу, передбачених частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу, оскільки суб`єкти господарських відносин при укладанні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням договірної санкції за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань.
Судом апеляційної інстанції враховується, що у випадку порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За таких обставин, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України- видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Водночас у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №917/194/18.
Як зазначалося вище, в силу пункту 5.3 договору №043/2017 від 21.07.2017 за порушення зобов`язань з оплати товару Покупець без попередньої письмової вимоги Постачальника сплачує, зокрема: 
-на підставі Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (що діяла у період, за який сплачується пеня) від суми простроченого платежу за кожен день прострочення за весь період, що обчислюється з першого дня від дати виникнення заборгованості з оплати товару і до дати здійснення повної оплати товару; 
-штраф у розмірі 10% від суми боргу – якщо заборгованість триває 15 календарних днів і більше, що обчислюється з 16-го дня від дати виникнення заборгованості з оплати. Вказаний штраф сплачується на кожен випадок порушення, що триває п`ятнадцять календарних днів і більше.
Перевіривши проведений позивачем розрахунок суми штрафних санкцій, апеляційний господарський суд встановив, що вказаний розрахунок є правильним, відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 40712,86 грн пені (2260,90 грн за період 06.03.2019-18.04.2019 за поставкою від 06.03.2019 та 38451,96 грн за період 19.04.2019-17.12.2019 за поставкою від 19.04.2019) та 25068 грн штрафу, нарахованих у зв`язку з неналежним виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "РИМ-2015" прийнятих на себе зобов`язань за договором №043/2017 від 21.07.2017.
Південно-західний апеляційний господарський суд критично оцінює доводи апеляційної скарги стосовно того, що під час розгляду позовних вимог про стягнення сум нарахованих штрафу та пені суд першої інстанції безпідставно не застосував положення статті 233 Господарського кодексу України, яким передбачено право суду зменшити розмір штрафних санкцій, оскільки зменшення заявленого до стягнення розміру неустойки є правом суду, а не його обов`язком, тому за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення нарахованих відповідачу штрафних санкцій.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За умовами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Отже, з огляду на відсутність у матеріалах справи та неподання відповідачем до суду першої інстанції жодного доказу на підтвердження існування обставин, які стали би підставою для зменшення розміру заявлених до стягнення сум неустойки, зокрема, обставини скрутного майнового стану Товариства з обмеженою відповідальністю        "РИМ-2015", на яку останнє посилається в апеляційній скарзі, а також беручи до уваги те, що нараховані позивачем суми штрафу та пені не є надмірно великими порівняно з сумою основної заборгованості, місцевим господарським судом обґрунтовано стягнуто штрафні санкції у визначеному Товариством з обмеженою відповідальністю "ДиканькаМлин" розмірі, тим більше, що протягом розгляду даної справи у суді першої інстанції відповідачем не порушувалось питання щодо необхідності їх зменшення, що підтверджується відсутністю у матеріалах справи відповідного клопотання.
Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань по сплаті вартості поставленого за договором №043/2017 від 21.07.2017 товару не свідчить про відсутність підстав для нарахування неустойки (штрафу, пені) відповідно до умов вказаного договору та вимог законодавства, при цьому в силу приписів чинного законодавства у позивача відсутня необхідність доведення факту понесення ним збитків у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зазначеного зобов`язання.
Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2020 у справі №916/3893/19 скаржником в апеляційній скарзі не зазначено.
В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "РИМ-2015" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2020 у справі №916/3893/19 – без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "РИМ-2015".
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 26.10.2020.

Головуючий суддя                                                                       С.В. Таран

Суддя                                                                                           Л.О. Будішевська

Суддя                                                                                           Л.В. Поліщук