ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 року	Львів	Справа № 260/197/19 пров. № А/857/9462/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                            Обрізко І.М., 
суддів                                                                                Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,
за участю секретаря судового засідання                              Смолинця А.В.,
за участю представника відповідача                                        Книш С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року, прийняте суддею Гаврилко С.Є.  у місті Ужгороді, повний текст складений 26.05.2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України   про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,-

                                                         встановив:

ОСОБА_1  (надалі - позивач) звернувся з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України   (надалі - ДМС України, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну служби України   повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року відмовлено в задоволенні позову.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що насправді позивач на меті має не отримати захист від можливої переслідувань в країні громадянської належності, а лише отримати можливість легалізуватися на території України.
Інформація по країні походження підтверджує факт існування і заборони Партії ісламського відродження Таджикистану, однак, належність позивача до членів сім`ї особи, яка є членом партії є недоведеним.
Суд зазначив, що не дивлячись на начебто прихильність позивача до ПІВТ, він зміг безперешкодно виїхати із Таджикистану.
Твердження про те, що позивач піддавався переслідуванню через належність батька дружини до ПІВТ є недоведеним.
На думку суду, побоювання ОСОБА_1 щодо його можливого переслідування в Таджикистані є його власними припущеннями, оскільки інформація про побоювання переслідувань, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження. 
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1   подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із  порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що судом не враховано, а ДМС України не надано оцінки тому, що позивач потребує захисту за релігійними та політичними переконаннями, оскільки останній та його сім`я є мусульманами, а тесть позивача - одним із засновників забороненої урядом Таджикистану партії Ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ) та внесений у список осіб, які мають зв`язок із тероризмом під номером 1133. Позивачу вдалося виїхати із Таджикистану лише тому, що дружина та діти виїхали в Туреччину, а він направлявся в Іран у справах. Однак, ні в Туреччині, ні в Ірані вони не змогли звернутися за захистом, оскільки із Туреччини неодноразово у примусовому порядку повертали до Таджикистану представників ПІВТ. А Білорусь є дружньою країною із Таджикистаном і їх могли видати владі.
Також суду залишив поза увагою пояснення, викладені у протоколах співбесіди, де позивач стверджував, що його неодноразово намагалися отруїти близько дванадцяти разів. 
Відповідно до Керівництва УВКБ ООН випадки, коли заявник може подати докази на підтвердження своєї заяви, швидше виняток, ніж правило. У деяких випадках саме уповноваженій особі доводиться використовувати засоби, якими вона володіє, щоб зібрати усі необхідні докази, що підтверджують клопотання.
Біженцю важко «довести» кожен елемент своєї справи, тому часто доводиться тлумачити факти, що викликають сумніви, на користь заявника.
 Покликання відповідача на те, що позивач не надав достовірних відомостей щодо себе як зятя одного із засновників та члена забороненої владою Таджикистану партії не заслуговує на увагу, оскільки відповідач наділений повноваженнями провидити перевірку обставин, однак останній нічого не зробив. Звертає увагу на те, що у листі представництва ПІВТ зазначено електронну адресу, поштову адресу та номер телефону та зазначено, що вони готові надати будь - яку інформацію.
Просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.
ДМС України у відзиві на апеляційну скаргу наводить обставини справи та зазначає, що позивач не підтвердив свою прихильність до партії ісламського відродження Таджикистану. За відсутності підтверджуючих документів політичної прихильності, його твердження не можуть вважатися достовірними.
Заявник не навів жодної аргументації своїм побоюванням у разі повернення на Батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими, тобто вони не відповідають вимогам п.1 ч.1 Закону України «Про біженців та осіб, як потребують додаткового або тимчасового захисту».
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду  - без змін.
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд не в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно паспорта громадянина Республіки Таджикистану НОМЕР_1 від 21.05.2012 року ОСОБА_1 громадянин Республіки Таджикистану, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 25). Віросповідання - іслам.  
Згідно закордонного паспорта Республіки Таджикистану № НОМЕР_2 від 28.11.2017 року позивач 08.08.2018 року легально прибув літаком до України (м. Київ) (а.с. 26-30). 
09.08.2018 року позивач звернувся до органу міграційної служби із заявою № 0168 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 21-24).
Згідно вказаної заяви-анкети від 09.08.2018 року ОСОБА_1 вказав, що причиною свого звернення стало побоювання зазнати переслідування з боку органів влади Таджикистану за політичні переконання, як члени родини члена засновника забороненої Партії ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ). Заявник вказав, що в Партії ісламського відродження Таджикистану був соратником.
Згідно протоколу співбесіди позивача від 17.08.2018 року № N2018КV0168, позивач зазначає підстави для звернення. 
Зокрема, вказує, що у 1997 році заявник одружився з громадянкою Таджикистану ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за ісламською традицією (м. Тегеран, Іран). Офіційно шлюб з громадянкою Таджикистану ОСОБА_8 був укладений 13.10.2004 року в м. Сарбанд. У подружжя є троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . В країні громадянської належності позивача залишилися проживати батько, два брати та чотири сестри. Позивач, 11.01.2018 року легально вибув літаком з міста Душанбе (Таджикистан) та прибув в місто Тегеран (Іран). Зі слів заявника, на території Ірану проживав протягом січня - червня 2018 року разом з дружиною та дітьми, які приїхали з Туреччини, де проживали з 2015 року. З Ірану позивач, дружина та діти літаком через Туреччину (м. Стамбул) прибули до м. Мінськ (Білорусь) на одну ніч. З м. Мінськ поїхали в м. Брест (Білорусь), де перебували 17 днів. Як поінформував сам позивач, він, дружина та діти зробили 12 спроб потрапити з території Білорусі (м. Брест) до Польщі (Тересполь) з метою звернення за статусом біженця. Згідно штампів у закордонному паспорті було здійснено 11 спроб потрапити до Польщі. Зі слів ОСОБА_5 , Білорусь була транзитною країною з якої намагалися потрапити до Польщі. Наприкінці червня 2018 року він, дружина та діти з Білорусі на літаку повернулися в Іран. В Україну ОСОБА_5 з дружиною та дітьми легально прибули літаком 08.08.2018 року (рейс Тегеран-Київ, аеропорт Бориспіль), звернулися до прикордонників і повідомили, що вони біженці. 09.08.2018 року позивач та дружина звернулися із заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до управління ДМС України в Київській області. Причиною еміграції до України було отримання  допомоги та легалізація проживання в Україні. Вказує, що є прихильником Партії ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ), яка було офіційно зареєстрована в каїні, однак у 2015 році партія була заборонена рішенням влади Таджикистану та визнана екстремістською. Одним із засновників вказаної партії був батько дружини позивача, а тому щоб не зазнати кримінального переслідування в Таджикистані позивач та його родина змушені були покинути країну громадянської приналежності. На протязі 2015-2017 років заявника 10 -12 разів допитували в Комітеті національної Безпеки в Таджикистані про його тестя. Крім того, в 2016 році його намагалися отруїти газом (а.с.а.с. 37-42).
У зв`язку із зміною місця проживання з Київської області на Закарпатську область особову справу ОСОБА_1 № N2018КV0168 взято на облік Головним управлінням ДМС в Закарпатській області.
Згідно протоколу співбесіди позивача від 22.11.2018 року № N2018КV0168,  позивач вказав, що має обґрунтовані побоювання переслідування його органами державної влади Таджикистану через приписані політичні переконання за підтримку та співпрацю з Партією ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ), що вважається екстремістською і є забороненою у Таджикистані. Основною причиною виїзду, зазначає страх за своє життя та життя свої сім`ї через переслідування державною владою всіх представників ПІВТ та їх родини. Крім того, що його тесть ОСОБА_6 є одним із чотирьох засновників ПІВТ, однак на даний час диктаторський режим ОСОБА_7 трьох із засновників отруїв. У 2012 року тесть втік з Таджикистану.  В 2016 році його намагалися отруїти газом, а вдруге у 2017 році була спроба отруєння. Вказав, що у випадку повернення до країни громадянської належності йому загрожує небезпека, вказав, що існує реальна небезпека зі сторони органів влади Таджикістану за приписані політичні переконання, як члени родини члена засновника забороненої в Таджикистані партії (а.с. 46-57).
Згідно протоколу співбесіди позивача від 29 листопада 2018 року № N 2018КV0168,  позивачем було подано докази, які свідчать, що ОСОБА_6 один із засновників ПІВТ, є його тестем та батьком його дружини, а саме фото та відео звернення (а.с. 59-67).
Таким чином, позивач, як шукач притулку в Україні, свої побоювання пов`язує стати жертвою переслідувань з боку органів влади Таджикистану за політичні переконання, як члени родини члена засновника та прихильника забороненої та визнаної екстремістською Партії ісламського відродження Таджикистану.
Крім того, 14 вересня 2018 року Яготинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Київській області видано свідоцтво про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_3 , в якому у графі батько записано - ОСОБА_1 та мати - ОСОБА_8 (а.с. 45).
За інформацією Міністерства закордонних справ України від 13 грудня 2016 року № 640/16-110-3875 судом встановлено, зокрема що Партія ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ) - заборонена в Таджикистані опозиційна політична партія була єдиною партією ісламського спрямування на пострадянському просторі, що легально діяла у Таджикистані до вересня 2015 року. Верховний Суд Республіки Таджикистан своїм рішенням від 29.09.2015 року заборонив ПІВТ і визнав її екстремістською та терористичною організацією. З того часу десятки активістів і членів ПІВТ були засуджені на десятки років ув`язнення. Слід зазначити, що у Таджикистані переслідуються не лише члени ПІВТ, але й родичі членів партії «за недонесення». У 2015 році Управління Верховного комісара ООН з прав людини висловило стурбованість зростаючою загрозою порушення прав людини в Таджикистані та масовими арештами керівників ПІВТ. Наразі діяльність ПІВТ у Таджикистані заборонена, а її члени переслідуються як всередині держави, так і за її межами. У вересні 2016 року делегація Таджикистану залишила нараду ОБСЄ з прав людини у м. Варшава (Республіка Польща) у зв`язку з участю у заході активістів ПІВТ. Таке рішення делегація Республіки Таджикистан пояснила тим, що у заході взяли участь «злочинці», які перебувають у міжнародному розшуку (а.с.а.с. 68-70).
Разом з тим, довідкою представника Партія ісламського відродження Таджикистану від 14.03.2019 року № 00866/19, встановлено, що ОСОБА_9 є донькою ОСОБА_6 одного із п`яти засновників ПІВТ та жінкою ОСОБА_1 (а.с.116-118).
Відповідно до Висновку від 30.11.2018 року № N2018КV0168 Управління державної міграційної служби України в Закарпатській області щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатом аналізу суб`єктивних і об`єктивних елементів заяви, зроблено висновок, що повідомлене ОСОБА_1 , не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов передбачених статтею 1  частиною 1 пунктами 1, 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та у відповідності до статті 6 частини 1 абзацу 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.а.с. 71-83).
Рішенням ДМС України від 31.01.2019 року № 05-11 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,  відповідно до статті 6 частини 1 абзацу 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені статтею 1 частиною 1 пунктами 1 чи 13 цього Закону відсутні (а.с. 84).
Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
П.13 ч.1 ст.1 цього Закону передбачає, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Відповідно до ч.1ст.7 цього Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Відповідно до ч.6 ст.8 цього ж Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймаються, зокрема, за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.
Колегія суддів зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.
Також слід зазначити, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.
Разом з тим, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
Вищевказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17 вересня 2019 року у справі №420/6339/18.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Відповідно до п.195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Відповідно до п. 196-197 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, обов`язок надавати докази лежить на заявнику, однак, задача встановлення та відпрацювання відповідних фактів вирішується разом з перевіряючою особою. В деяких випадках саме перевіряюча особа має використовувати засоби, якими вона володіє, щоб зібрати усі необхідні докази, які підтверджують клопотання. Проте, навіть цей незалежний пошук не завжди може бути успішним і можуть бути заяви, які неможливо підтвердити доказами. В таких випадках, якщо викладене заявником здається правдоподібним то перевіряючий повинен тлумачити сумніви на користь заявника. Таким чином, вимога надати докази не повинна сприйматися занадто буквально, через складність зробити це в тій ситуації, в якій знаходиться особа, яка клопоче про надання статусу біженця.
Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі подання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.
Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європи «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Частиною 2 ст.13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Судом встановлено, що позивач на підтвердження фактичних даних, повідомлених під час процедури розгляду заяви про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту надав наступні докази: паспорт внутрішній та для виїзду за кордон, паспорт дружини ОСОБА_9 і дітей; свідоцтво про шлюб на підтвердження того, що вони є чоловік і дружина; довідку офісу голови партії Ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ) від 26.04.2018 року №00753/2018 що дружина позивача  є донькою одного із засновників партії ПІВТ; фотографії, де дружина позивача разом з батьком, дружини з доньками, племінником та батьком; відео-звернення батько дружини, ОСОБА_6 , звертається до ДМС України із заявою; протоколи співбесід від 17.08.2018 року, 22.11.2018 року, 29.11.2018 року; відповідь МЗС України щодо партії Ісламського відродження Таджикистану; щорічний звіт Комісії США з питань свободи віросповідання в країнах світу від 02.10.2016 року, Таджикистан; доповіді країни з прав людини 2017 рік, Таджикистан.
Так, відповідно до довідки  офісу партії Ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ) від 26.04.2018 року №00753/2018 (а.с.118) ОСОБА_8, громадянка Таджикистану, ІНФОРМАЦІЯ_2 є донькою ОСОБА_10 ), одного із п`яти засновників партії Ісламського відродження Таджикистану і дружиною ОСОБА_1 .
У згаданій вище довідці зазначено потову адресу, електронну адресу, номери телефону та факсу, а також про те, що у випадку, якщо потрібна додаткова інформація просять зв`язатися із підписантом. 
В той же час, як вбачається із висновку Головного управління ДМС України в Закарпатській області від 30.11.2018 року №2018KV0168 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (том 1, а.с.77), він містить посилання на вищевказану довідку (лист)  офісу партії Ісламського відродження Таджикистану, однак не містить оцінки наведеній у листі інформації.
При цьому відповідачем факт родинних зв`язків позивача з одним із засновників ПІВТ не спростовано.
Згідно з відомостями МЗС України Верховний Суд Таджикистану своїм рішенням від 29.09. 2015 року заборонив ПІВТ та визнав її екстремістською та терористичною організацією. З того часу десятки активістів і членів ПІВТ були засуджені на десятки років ув`язнення. Слід зазначити, що у Таджикистані переслідуються не лише члени ПІВТ, але й родичі членів партії «за недонесення».
У 2015 році Управління Верховного комісару ООН з прав людини висловило стурбованість зростаючою загрозою порушення прав людини у Таджикистані та масовими арештами керівників ПІВТ.
Крім того, колегією суддів досліджено декілька офіційних джерел у засобах масової інформації, а саме:

ІНФОРМАЦІЯ_6 
в яких вказано про те, що відбувається переслідування громадян Таджикистану, які були прихильниками Партії ісламського відродження Таджикистану.
Проте, відповідачем не проаналізовано інформацію щодо ситуації у Таджикистані та не прийнято до уваги вищезазначені позиції з приводу біженців міжнародного суспільства.
З огляду на вищевикладені обставини, суд вважає, що проведений аналіз фактів щодо позивача, його родинних зв`язків з членом Партії ісламського відродження Таджикистану, можливості його переслідування, інформації щодо країни походження та можливості повернення позивача до Таджикистану є неповним та необ`єктивним.
Крім того, суд зазначає, що позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву, усі важливі факти, що були в його розпорядженні надані відповідачу, твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою. 
Позивач подав свою заяву про міжнародний захист, як тільки дізнався про можливість подання такої заяви в Україні, не намагався у незаконний спосіб перетнути кордон, отже його доводи заслуговують довіри, а відповідачем не доведено протилежного.
При цьому, суд звертає увагу на те, що при розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.
Відповідно до ч. 3 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.
Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.
Разом з тим, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Крім того, мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.
Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Отже, наявні документи і матеріали повинні бути всебічно вивчені та оцінені як щодо вирішення питання про надання статусу біженця, так і питання про визнання особою, яка потребує додаткового захисту.
Крім того, відповідачем не здійснено жодного висновку щодо ситуації у країні походження позивача, дотримання такою країною міжнародних стандартів з кримінального правосуддя, конституційних прав громадян, а також щодо можливих утисків громадян через їх політичні погляди.
Таким чином, відповідач не надав належну оцінку зазначеним позивачем обставинам та наданим доказам, не проаналізував належним чином повідомлену заявником інформацію, а також не здійснив дій у межах своїх повноважень щодо перевірки фактів, викладених позивачем.
За таких обставин, колегія суддів вважає рішення Державної міграційної служби України від 31.01.2019 року за № 05-11 прийняте без повного та всебічного дослідження фактичних обставин особової справи позивача, а тому є протиправним та підлягає скасуванню, а тому суд вбачає наявність підстав для зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1  про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового про задоволення позовних вимог.
Апеляційний суд не здійснює розподілу судових витрат в силу вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                           постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року у справі №260/197/19 та прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити. 
Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	
                                                                                Повне судове рішення складено 02.11.2020