Постанова
Іменем України
 
09 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 369/7143/15-ц
провадження № 61-1181св20
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),  Жданової В. С., Ігнатенка В. М., 
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,  
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 липня 2016 року у складі судді Усатова Д. Д., постанову Київського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Левенця Б. Б.,  та ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Левенця Б. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
 
У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору                          № SAMDN3000033969330 від 20 травня 2010 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 26,4 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.
 
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті                       http://www.http://vip.рrivatbank.ua/cards/price, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис відповідача у заяві. 
 
Банк свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, натомість відповідач свої обов`язки належним чином не виконує, у зв`язку із чим станом на 28 травня 2015 року утворилась заборгованість по кредитному договору в розмірі  556 625,57 грн, з яких 393 620,71 грн - заборгованість за кредитом, 136 022,69 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 500 грн - штраф (фіксована частина), 26 482,17 грн - штраф (процентна складова).
 
З урахуванням викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути  з  ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 556 625,57 грн.
 
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
 
Справа слухалась судами неодноразово.
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 жовтня 2016 року,  у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що ПАТ  КБ «ПриватБанк» пропустило строк позовної давності, оскільки за умовами, укладеного між сторонами договору, строк повного погашення кредиту визначено до 31 травня 2012 року, а до суду з даним позовом позивач звернувся 01 липня 2015 року, тобто із пропуском встановленого статтею 257 ЦК України строку, про застосування якого стороною відповідача було заявлено відповідне клопотання до ухвалення судового рішення.
 
Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Київської області від 19 жовтня 2016 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 липня 2016 року скасовано, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по тілу кредиту в розмірі 393 620,71 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк», звернувшись до суду з даним позовом у липні 2015 року,  не пропустило трирічний строк позовної давності, оскільки умовами кредитного договору визначено, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, а останнім днем дії перевипущеної 23 травня 2012 року картки                                                є 30 травня 2014 року, отже відповідач зобов`язаний був повернути отриманий кредит, відсотки за ним та інші передбачені договором платежі до 30 травня 2014 року. Крім того, відповідач здійснював платежі на погашення кредиту до лютого 2015 року. З урахуванням того, що боржник ОСОБА_1 не заперечує факт отримання кредиту та користування кредитними коштами, на користь банку підлягає стягненню заборгованість по тілу кредиту, відповідно до наданого позивачем розрахунку, який не спростовано стороною відповідача. 
 
Відмовляючи у задоволенні  вимог банку про стягнення заборгованості по процентах, суд апеляційної інстанції виходив з того, що заборгованість по процентам за користування кредитом у межах строку дії кредитного договору в розмірі 17 498,86 грн сплачена ОСОБА_1 12 вересня 2014 року                      та 01 лютого 2015 року. Заборгованість за відсотками, яка нарахована  поза межами строку кредитування не підлягає стягненню оскільки в силу вимог частини другої статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, проте таких вимог банк не заявляв.
 
Залишаючи без задоволення вимоги про стягнення штрафів (фіксована частина, процентна складова), апеляційний суд керувався тим, що матеріали справи не містять підтверджень того, що відповідача було ознайомлено саме с тими Умовами та правилами надання банківських послуг, якими передбачено сплату штрафів, а в договорі відсутня домовленість сторін щодо сплати штрафів.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У січні 2020 року   ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом  норм матеріального права та порушення норм процесуального права, постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку щодо дотримання позивачем строку позовної давності, не надавши оцінки відсутності належних доказів на підтвердження того, що саме відповідач  після травня 2012 року здійснював виплати на погашення кредиту, а також взяв до уваги довідку банку, яка не є належним доказом,  на підтвердження перевипуску нової картки, строком дії до травня 2014 року.
 
Акціонерне товариство  Комерційний банк «ПриватБанк» ( далі - АТ КБ «ПриватБанк», після зміни типу банку та найменування) у поданій 03 лютого 2020 року касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права,  просить ухвалені у справі судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом скасувати і направити справу у вказаній частині на новий розгляд.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що банком не доведено факту укладення між сторонами кредитного договору та досягнення згоди щодо істотних умов цього договору, оскільки правовідносини між сторонами виникли на підставі договору про приєднання, які регулюються положеннями статті 634 ЦК України. Укладення вказаного виду договору підтверджується змістом заяви, за умовами якої позичальник своїм підписом приєднується і погоджується виконувати Умови та правила банківських послуг, Тарифи банку, що в цілому складають договір банківського обслуговування. Відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах надання банківських послуг не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, а також відсутності між сторонами договірних правовідносин та наявності заборгованості за кредитом. З матеріалів справи убачається, що позичальник отримав кредитні кошти, користувався ними, йому збільшувався кредитний ліміт, проте у зв`язку з порушенням своїх зобов`язань за кредитним договором допустив заборгованість, чим порушив права банку. Крім того, відповідач підписав разом з договором і довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки. Докази того, що цей підпис у вказаній довідці відповідачу не належить у матеріалах справи відсутні. Таким чином, сторони погодили усі істотні умови  договору, що залишилося поза увагою як суду першої інстанції, який взагалі не досліджував договір та умови кредитування, та апеляційного суду. Не враховано судами, що основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактом при наданні кредитних коштів. Отже, установивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суди не мали жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. Відмовляючи у стягненні відсотків по кредиту, суд апеляційної інстанції допускає грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку. З урахуванням викладеного, висновок  судів про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту є помилковим. 
 
Ухвалами Верховного Суду від 24 січня 2020 року та від 27 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Узагальнений виклад  позиції інших учасників справи
 
У поданому 04 березня 2020 року відзиві, АТ КБ «ПриватБанк» просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін,  посилаючись на те, що доводи касаційної скарги щодо пропуску банком  строку позовної давності є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, які свідчать про те, що відповідач свідомо поповнював свою кредитну картку з метою подальшого користування кредитним лімітом. Оскільки поповнення кредитної картки можливо за обов`язкової ідентифікації платника та кредитної картки отримувача коштів, помилкове зарахування коштів виключається. 
 
ОСОБА_1 у поданому 07 квітня 2020 року відзиві просить залишити касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що для доведення своєї правової позиції щодо ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг, на підставі яких заявлено позовні вимоги, у касаційній скарзі позивач керується документами, які не містяться у матеріалах справи та не відносяться до  предмету доказування. Матеріали справи не містять доказів, які доводять обізнаність та визнання відповідачем Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, на які посилається позивач. Крім того, після 31 травня 2012 року, відповідач особисто або з його згоди інша уповноважена особа не сплачували грошові кошти, отже позовна заява банку подана поза строком позовної давності.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року               № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційних скарг АТ КБ «ПриватБанк» та                      ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами               ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла                                          до 08 лютого 2020 року.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційних скарг без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
Встановлено, що 20 травня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та                       ОСОБА_1 був укладений договір № SAMDN3000033969330, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 26,4 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.
 
Пунктом 1.3 вказаного договору визначено, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки.
 
Згідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки  ОСОБА_1 було випущено та видано наступні картки: 19 травня 2010 року - старт карткового рахунку по договору №SAMDN НОМЕР_1 ; 21 травня 2010 року - перевипуск карти та переоформлення на універсальну карту; 10 червня 2010 року - зміна кредитного ліміту на 200 000 грн; 22 жовтня 2010 року - зміна кредитного ліміту                            на 400 000 грн; 23 травня 2012 року - перевипуск карти та переоформлення на універсальну карту зі строком дії 05/2014 року.
 
У договорі № SAMDN3000033969330 від 20 травня 2010 року міститься інформація про те, що відповідач ознайомився з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, а також з Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді та погодився з ними.
 
Відповідно до виписки банку по рахунку за період з 20 травня 2010 року                        по 12 березня 2016 року відповідачем на виконання договору № SAMDN3000033969330 здійснювалися платежі: 25 вересня 2012 року у розмірі 2 574,27 грн, 25 жовтня 2012 року у розмірі 2 358,63 грн, 25 листопада 2012 року у розмірі 2 994,85 грн, 25 грудня 2012 року у розмірі 2 922,17 грн, 25 січня 2013 року у розмірі 3 499,50 грн; 25 лютого 2013 року у розмірі 3 793,68 грн; 25 березня 2013 року у розмірі 4 488,70 грн, 25 квітня 2013 року у розмірі 6 919,09 грн, 25 травня 2013 року у розмірі 7 744,43 грн; 25 червня 2013 року у розмірі 7 674,07 грн, 25 липня 2013 року у розмірі 7 097,63 грн, 25 вересня              2013 року у розмірі 8 169,97 грн, 25 жовтня 2013 року у розмірі 8 227,22 грн, 25 лютого 2014 року у розмірі 7 975,76 грн, 25 березня 2014 року у розмірі 6 990,12 грн, 25 травня 2014 року у розмірі 8 114,82 грн, 12 вересня 2014 року у розмірі 14 500,72 грн та 01 лютого 2015 року у розмірі 2 453,30 грн.
 
Згідно наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку, у зв`язку з невиконанням умов договору у відповідача станом на 28 травня 2015 року виникла заборгованість у загальному розмірі 556 625,57 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 393 620,71 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 136 022,69 грн, та штрафів  500 грн (фіксована частина), 26 482,17 грн. (процентна складова).
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що банк виконав свої зобов`язання належним чином, надавши ОСОБА_1 кредит у повному обсязі, натомість останній умови кредитного договору не виконує, кредитні кошти не повертає.
 
ОСОБА_1 не заперечував факту видання йому кредитної картки та використання ним кредитних коштів.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
 
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
 
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
 
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).
 
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
 
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
 
Натомість, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, проте такі вимоги банком не заявлялися.
 
Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження  № 14-10цс18).
 
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
 
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
 
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
 
В укладеному між сторонами  договорі №SAMDN03000033969330 від 20 травня 2010 року відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
 
Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості ПАТ КБ «ПриватБанк»  просило у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість  по процентам за користування кредитними коштами та штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.
 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з  Умов та правил надання батьківських послуг, які розміщені на офіційному сайті банку, як невід`ємні частини спірного договору.
 
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та правил надання батьківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи договір № SAMDN03000033969330 від 20 травня 2010 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати неустойки (пені, штрафів) саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
 
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді справи, яка переглядається.
 
У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
 
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», відсутність у договорі № SAMDN03000033969330 від 20 травня 2010 року домовленості сторін про сплату штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та правил надання батьківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
 
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Надані ПАТ КБ «ПриватБанк» Умови та правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в договорі                                      № SAMDN03000033969330 від 20 травня 2010 року, який безпосередньо підписаний відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
 
Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті та містяться у матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору                                         № SAMDN03000033969330, укладеного між сторонами  20 травня 2010 року.
 
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані ОСОБА_1 кошти у добровільному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів погоджується, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
 
Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
 
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції, про доведеність вимог позивача у задоволеній частині щодо виникнення між сторонами договірних кредитних правовідносин на підставі договору №SAMDN03000033969330 від 20 травня 2010 року, який був підписаний позичальником, погоджений ним, й не спростований іншими доказами та  стягнення з ОСОБА_1 на користь банку фактично отриманої суми кредитних коштів (тіла кредиту), що не заперечується самим відповідачем.
 
Перевіряючи обґрунтованість розміру заборгованості по процентам за користування кредитом, заявленого банком до стягнення з позичальника, суд апеляційної інстанції, правильно зазначив, що відповідач сплатив заборгованість по процентам, яка існувала станом на 30 травня 2014 року (строк дії договору), а заборгованість по процентам, яка нарахована поза межами строку  не підлягає стягненню в силу вимог частини другої статті 1050 ЦК України, згідно якої право  кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, у цьому разі  кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.
 
Відмовляючи у задоволенні вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення суми штрафів (фіксована частина та процентна складова) апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що в укладеному між сторонами  договорі №SAMDN03000033969330 від 20 травня 2010 року відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а наданий банком витяг з Умов та правил надання батьківських послуг не містить підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами.
 
З урахуванням викладеного є безпідставними доводи АТ КБ «ПриватБанк» щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь банку процентів за користування кредитом та штрафів за несвоєчасне виконання зобов`язань.
 
Доводи ОСОБА_1 наведені в обґрунтування касаційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.
 
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
 
З урахуванням наведеного та на підставі статті 261 ЦК України початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
 
Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
 
Судом апеляційної інстанції  встановлено, що 23 травня 2012 року  відповідачу було перевипущено картку та переоформлено на універсальну картку зі строком дії до 30 травня 2014 року, а умовами укладеного між сторонами договору визначено строк його дії, який відповідає строку дії картки, з даним позовом банк звернувся до суду у липні 2015 року, із дотриманням трирічного строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України, отже строк позовної давності позивачем при зверненні до суду з даним позовом не пропущено.
 
Інші аргументи касаційних скарг АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявників з висновками суду щодо їх оцінки, проте суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
 
Постанова Київського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції -  без змін.
 
Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» в частині оскарження рішення суду першої інстанції не може бути розглянута по суті, оскільки вказане судове рішення скасовано за результатами апеляційного перегляду справи.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416  ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційні скарги Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» та ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: 	В. О. Кузнєцов  	
 	В. С. Жданова     	
 	В. М. Ігнатенко