Номер провадження: 22-ц/813/7400/20 
Номер справи місцевого суду: 509/641/20
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д.М.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2020 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 509/641/20

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/7400/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря судового засідання – Бикової К.А.,

учасники справи: 
    - позивачі – 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 ,
- відповідач –  ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 до  ОСОБА_3  про знесення самочинно збудованої надбудови, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області, постановлену у складі судді Гандзія Д.М. 12 травня 2020 року про забезпечення позову,

встановив:

У липні 2020 року ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 звернулися до суду з вищенаведеним позовом до  ОСОБА_3  про знесення самочинно збудованої надбудови.
Вищевказаний позов обґрунтовано тим, що самочинна надбудова, яка збудована відповідачем, порушує права та інтереси позивачів та підлягає знесенню (а. с. 1 - 6).
В подальшому адвокат ОСОБА_4 , діюча від імені ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просила суд: 1) накласти арешт на нерухоме майно відповідача, житловий будинок розташований на земельній ділянці № 5123755800:02:008:0305 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований 06.08.2019 року ДП «Агенція з державної реєстрації» Одеської області в особі державного реєстратора Дунай Х.Б., про що зроблено запис № 32765400 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; 2) заборонити відповідачу, та іншим фізичним та юридичним особам виконувати будівельні роботи з будівництва та реконструкції будинку на земельній ділянці № 5123755800:02:008:0305 за адресою: АДРЕСА_1 до розгляду справи по суті; 3) повідомити Управління Державного архітектурно – будівельного контролю Одеської міської ради Департаменту Державної архітектурно – будівельної інспекції в Одеській області, Управління архітектури і містобудування Одеської міської ради про наявність заборони щодо виконання будівельних робіт за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 ; 4) заборонити Управлінню Державного архітектурно – будівельного контролю Одеської міської ради Департаменту Державної архітектурно – будівельної інспекції в Одеській області, Управління архітектури і містобудування Одеської міської ради реєструвати декларацію про початок будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації за адресою: АДРЕСА_1 ; 5) заборонити Державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським районним у м. Києві і Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вчиняти наступні реєстраційні дії: державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, відкриття/або закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав, зміни до таких записів щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 травня 2020 року заяву ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.
Заборонено ОСОБА_3 , та іншим фізичним та юридичним особам виконувати будівельні роботи з будівництва та реконструкції будинку на земельній ділянці № 5123755800:02:008:0305 за адресою: АДРЕСА_1 до розгляду справи по суті. Повідомлено Управління Державного архітектурно – будівельного контролю Одеської міської ради Департаменту Державної архітектурно – будівельної інспекції в Одеській області, Управління архітектури і містобудування Одеської міської ради про наявність заборони щодо виконання будівельних робіт за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 .
Заборонено Управлінню Державного архітектурно – будівельного контролю Одеської міської ради Департаменту Державної архітектурно – будівельної інспекції в Одеській області, Управлінню архітектури і містобудування Одеської міської ради реєструвати декларацію про початок будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації за адресою: АДРЕСА_1 .
Заборонено Державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським районним у м. Києві і Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вчиняти наступні реєстраційні дії: державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, відкриття/або закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав, зміни до таких записів щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .
В задоволенні решти вимог відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції обґрунтована тим, що представницею позивачки не надано суду жодного належного та допустимого доказу який би підтверджував той факт, що відповідач має намір відчужити нерухоме майно на користь третіх осіб, що є лише припущенням викладеним представницею у її заяві, а тому заява в частині накладання арешту задоволенню не підлягає.
Однак судом першої інстанції встановлено, що між сторонами дійсно виник спір про право, щодо знесення самочинно збудованої прибудови.
З урахуванням фактичних даних, які є в матеріалах справи, суд першої інстанції вважав, що неприйняття заходів забезпечення позову, може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку реєстрації декларацію про початок будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації за адресою: АДРЕСА_1 , а також той факт, що реєстрована декларація про початок будівельних робіт та декларація про готовність об`єкта до експлуатації за адресою: АДРЕСА_1  під час розгляду справи поставить позивачку в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентами, тому місцевий суд дійшов до висновку про необхідність задоволення вищенаведеної задоволеної оскаржуваною ухвалою суду частини вимог заяви про забезпечення позову (а. с. 85 – 87).
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувана ухвала постановлена судом першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, оскільки постановлена з порушенням норм процесуального права та матеріального права.
Апелянт посилається на його неповідомлення про дату, час та місце судового засідання, оскільки жодної повістки на його адресу не надходило. Зазначає про те, що оскаржувана ухвала порушує права третіх осіб. Стверджує про безпідставність вимог вищевказаного позову. Вказує на те, що оскаржувана ухвала має наслідком звернення до суду з безпідставним позовом, а отже на штучно створені умови щодо заходів забезпечення позову.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надійшло.
30.09.2020 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява адвокат Терехової В.М., діючої від імені ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , про відкладення, призначеного на 08.10.2020 року, розгляду справи.
Апеляційний суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, з огляду на наступне.
Частинами першою - третьою статті 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами – суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі. 
14.02.2019 року Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу № 9901/43/19, зазначила, що саме електронний цифровий підпис є головним реквізитом такої форми подання електронного документу. Відсутність такого реквізиту в електронному документі виключає підстави вважати його оригінальним. 
Матеріалами справи, зокрема відомостями заяви про відкладення розгляду справи, не підтверджується наявність електронного цифрового підпису у вказаній заяві про відкладення розгляду справи. Крім того відміткою на вказаній заяві про відкладення розгляду справи підтверджується відсутність електронного цифрового підпису зазначеного електронного документу.
У судовому засіданні адвокат Батурін С.Є., діючий від імені  ОСОБА_3 , ОСОБА_3 особисто, підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Інших заяв, клопотань від сторін по справі до суду апеляційної інстанції не надійшло.
Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені питання про забезпечення позову, освідомленість учасників справи про її розгляд, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились у судове засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши осіб, які з`явились у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Апеляційний суд не вбачає підстав для перегляду оскаржуваної ухвали в частині відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки вищевказана апеляційна скарга не містить таких вимог. Іншої апеляційної скарги матеріали справи не містять.
Згідно з вимогами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам законодавства, з огляду на наступне.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.
Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Отже, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 – 9 цієї частини.
Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову, перелік яких визначений статтею 150 цього Кодексу, а також інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 – 9 частини 1 статті 150 ЦПК України.
Забезпечення позову – це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити, якщо такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.
Відповідно до частини 3 статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Встановивши, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, та врахувавши, що вказаний спосіб забезпечення є адекватним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність забезпечення позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом протиправно заборонено вчиняти певні дії щодо майна, яке має відношення також до третіх осіб, апеляційний суд визнає необґрунтованими, оскільки положення пункту 1 частини 1 статті 150 ЦПК України не виключає можливість заборони вчиняти певні дії щодо майна, що не належить не виключно відповідачу, якщо це питання становить предмет спору.
Доводи, що наведені у апеляційній скарзі, щодо безпідставності позову, підлягають перевірці та з`ясуванню під час вирішення спору по суті судом першої інстанції. Зазначені заявником обставини впливають на вирішення судом за заявленим позовом, не встановлені судами першої та апеляційної інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги не мають наслідком її задоволення, не заслуговують на увагу апеляційного суду.
Отже, доводи апеляційної скарги є безпідставними.
Таким чином, апеляційна скарга є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.
За правилами, передбаченими пунктом 1 частини 1 статті 374, статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи, що суд першої інстанції постановив ухвалу про забезпечення позову без порушень діючого законодавства, підстави для її скасування, зміни в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 відсутні, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала суду залишенню без змін.
Відповідно до частини 2 статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього кодексу. 

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 травня 2020 року про забезпечення позову– залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 20 жовтня 2020 року.
                                               
Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк 

О. М. Таварткіладзе