Постанова
Іменем України
 
16 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 757/849/20-ц
 
провадження № 61-11489св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
особи, які подали апеляційні скарги: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_3 на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 липня 2020 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Андрієнко А. М., Соколової В. В. та касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року у складі судді Пікуль А. А.,
 
ВСТАНОВИВ:

 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності на нерухоме майно, шляхом виселення.
 
Позовна заява мотивована тим, що квартири АДРЕСА_1 , 
АДРЕСА_2  раніше належали відповідачу та були передані ним в іпотеку з метою забезпечення грошових зобов?язань перед 
ОСОБА_1 . Зобов?язання виконані не були, рішенням суду стягнуто заборгованість та в процесі виконання рішення у зв?язку із нереалізацією квартир на торгах, вони були передані йому як стягувачу, далі відповідно оформлено право власності.
 
Поряд з цим, відповідач добровільно не виселився, ключів не передав та не звільнив квартири від інших мешканців.
 
ОСОБА_1 просив усунути йому перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_6 та/або інших осіб з квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 .
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 січня 2020 року, з урахуванням ухвали Печерського районного суду міста Києва від 12 лютого 
2020 року про виправлення описки, позовні вимоги задоволено.
 
Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності на квартиру  АДРЕСА_3 шляхом виселення ОСОБА_7 з усіма залежними від нього особами з цієї квартири.
 
Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_4 шляхом виселення ОСОБА_5 з усіма залежними від нього особами з цієї квартири.
 
Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_5 шляхом виселення ОСОБА_5 з усіма залежними від нього особами з цієї квартири.
 
Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_6 шляхом виселення ОСОБА_5 з усіма залежними від нього особами з цієї квартири.
 
Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_7 шляхом виселення ОСОБА_5 з усіма залежними від нього особами з цієї квартири.
 
Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_8 шляхом виселення ОСОБА_5 з усіма залежними від нього особами з цієї квартири.
 
Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_9 шляхом виселення ОСОБА_5 з усіма залежними від нього особами з цієї квартири.
 
Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_10 шляхом виселення ОСОБА_5 з усіма залежними від нього особами з цієї квартири.
 
Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_11 шляхом виселення ОСОБА_5 з усіма залежними від нього особами з цієї квартири.
 
Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_12 шляхом виселення ОСОБА_5 з усіма залежними від нього особами з цієї квартири.
 
Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_5 з усіма залежними від нього особами з цієї квартири.
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень апеляційної інстанції
 
Не погоджуючись із рішенням Печерського районного суду міста Києва 
від 23 січня 2020 року, представник ОСОБА_3 , який не брав участі у справі, - ОСОБА_8 оскаржив його в апеляційному порядку.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 липня 2020 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_3 , поданою представником ОСОБА_8 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 січня 2020 року закрито.
 
Закриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_3 , поданою представником 
ОСОБА_8 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 січня 2020 року, апеляційний суд виходив із того, що рішення, яким зобов?язано відповідача усунути перешкоди позивачу у користуванні квартирами шляхом виселення, прав та інтересів ОСОБА_3 не порушує, а тому наявні підстави для закриття апеляційного провадження з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
 
Не погоджуючись із рішенням Печерського районного суду міста Києва 
від 23 січня 2020 року особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_4 , оскаржила його в апеляційному порядку.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності на нерухоме майно шляхом виселення повернути особі, яка подала скаргу.
 
Повертаючи апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 січня 2020 року, апеляційний суд зробив висновок про те, що апеляційна скарга ОСОБА_4 подана особою, яка не наділена правом апеляційного оскарження у даній справі.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг
 
04 серпня 2020 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду 
від 27 липня 2020 року та передати справу для продовження розгляду до Київського апеляційного суду.
 
Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що він зареєстрований і проживає із сім?єю у спірних квартирах, на підтвердження чого заявником надано до суду апеляційної інстанції посвідку на проживання, а тому рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 січня 2020 року є таким, що порушує його права та інтереси.
 
ОСОБА_3 вказує, що рішення Керченського міського суду Автономною Республіки Крим від 10 січня 2008 року, прийнятого по справі 
№ 2-709/2007, на підставі якого ОСОБА_9 зареєстрував за собою право власності на вказаних 11 квартир, є підробленим. Дії реєстратора щодо реєстрації за ОСОБА_10 вказаних квартир, є неправомірними, оскільки реєстратор не перевірив наявності вказаного судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Разом з цим, заявник у касаційній скарзі вказує на фіктивність правочинів, укладених між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 . Судами не встановлено факту володіння відповідачем вказаними квартирами.
 
09 вересня 2020 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду 
від 10 серпня 2020 року та передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
 
Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що висновок суду апеляційної інстанції про те. що апеляційна скарга ОСОБА_4 подана особою, яка не наділена правом апеляційного оскарження є передчасним. Судом не враховано надані заявником докази факту її проживання у спірному майні. Апеляційним судом не врахованого правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 29 січня 2020 року у справі № 2-146/09 (провадження № 61-11399св19).
 
Доводи інших учасників справи
 
Представником ОСОБА_1 - ОСОБА_11 подано відзиви на касаційній скарги, у яких просить касаційній скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 27 липня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду 
від 10 серпня 2020 року залишити без змін.
 
07 грудня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_12 подав до Верховного Суду пояснення до відзиву на касаційні скарги 
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у яких просить касаційній скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 27 липня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року залишити без змін.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
За правилами частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Перевіривши доводи касаційних скарг, врахувавши аргументи наведені у відзивах на касаційні скарги, врахувавши аргументи у письмових поясненнях, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення апеляційного суду не відповідають.
 
Стаття 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
 
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі, лише в межах відкритого апеляційного провадження. Якщо такі обставини не підтвердяться, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
 
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).
 
Тобто, у разі з`ясування, що рішенням суду першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи не вирішувалося, апеляційний суд закриває апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, а не розглядає справу по суті.
 
Частина перша статті 352 ЦПК України визначає коло осіб, наділених процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
 
Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких 
на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції 
є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи 
у відповідних правовідносинах.
 
Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого у пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. 
 
Схожого за змістом висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц (провадження 
№ 14-726цс19).
 
Апеляційний суд встановивши, що ОСОБА_3 був власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 12 липня 2006 року, зареєстрований в ній та проживає, зробив передчасний висновок про те, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 січня 2020 року не вирішувалось питання про права, свободи, інтереси ОСОБА_3 .
 
З матеріалів справи вбачається, що згідно реєстраційного посвідчення 
№ НОМЕР_1 від 03 листопада 2006 року, виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об?єкти нерухомого майна, квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 (а. с. 94).
 
Згідно вказаного реєстраційного посвідчення , у квартирі АДРЕСА_2 зареєстрований ОСОБА_3 .
 
Місце реєстрації та місце проживання ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_2 також підтверджується копією паспорта 
(а. с. 98).
 
Разом з цим є необґрунтований висновок апеляційного суду про те, що вказівки в резолютивній частині рішенні суду на осіб, залежних від відповідача ОСОБА_7 , не впливає на реалізацію прав ОСОБА_3 та не дає підстав уважати про вирішення прав та обов?язків скаржника, оскільки як встановлено апеляційним судом, що згідно посвідки на постійне місце проживання, виданої на ім?я ОСОБА_3 , останній з 13 вересня 
2014 року зареєстрований в квартирі 
АДРЕСА_2 , що дає підстави вважати про порушення його прав та інтересів рішенням суду першої інстанції.
 
Що стосується аргументів ОСОБА_4 , наведених в її касаційній скарзі, то такі є прийнятними з вищенаведених підстав, оскільки, аналіз змісту апеляційної скарги ОСОБА_4 свідчить про те, що вона оскаржувала рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 січня 2020 року, як особа, яка не була залучена до участі у справі, і вважає, що вказаним рішенням порушено її права та інтереси і тільки в межах відкритого апеляційного провадження, апеляційний суд може зробити висновок про наявність або відсутність порушеного права чи інтересу особи, яка не брала участі у справі.
 
Таким чином, висновок апеляційного суду про повернення апеляційної скарги ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду міста Києва 
від 23 січня 2020 року з тих підстав, що апеляційна скарга подана особою, яка не наділена правом апеляційного оскарження у даній справі є передчасним.
 
Проте, під час перегляду справи в апеляційному порядку, апеляційним судом вказані норми процесуального права дотримані не були.
 
Частиною четвертою статті 411 ЦПК України встановлено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущено тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Щодо заявлених клопотань
 
Представником ОСОБА_1 - ОСОБА_11 подано до Верховного Суду клопотання про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 липня 2020 року.
 
Клопотання мотивовано тим, що аргументи, судові рішення, на які посилається ОСОБА_3 ухвалені не у подібних справах, а тому відсутні були підстави для відкриття касаційного провадження.
 
Колегія суддів вивчивши заявлене клопотання, дійшла висновку, що воно задоволенню не підлягає з таких підстав.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
За правилами частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Під час касаційного перегляду справи Верховним Судом було встановлено неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду, що є підставою для відкриття касаційного провадження.
 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_13 про закриття касаційного провадження відмовити.
 
Касаційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задовольнити.
 
Ухвалу Київського апеляційного суду від 27 липня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська    	 	 	
Судді: 	С. Ю. Бурлаков    	 	 	
 	А. Ю. Зайцев    	 	 	
 	Є. В. Коротенко    	 	 	
 	В. М. Коротун