Ухвала
 
19 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 333/3376/19
провадження № 61-16860ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного за касаційною скаргою Запорізької міської ради на постанову Запорізького апеляційного суду від 30 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, Комунального підприємства «Водоканал», треті особи: ОСОБА_2 , Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району про відшкодування майнової та моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Запорізької міської ради, Комунального підприємства «Водоканал» (далі - КП «Водоканал»), треті особи: ОСОБА_2 , Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району про відшкодування майнової та моральної шкоди
 
Позов обґрунтований тим, що 04 грудня 2018 року приблизно о 18 годин 20 хвилин на ділянці проїзної частини вул. О. Говорухи у м. Запоріжжі, біля будинку № 61 внаслідок провалювання дорожнього покриття сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля «КАМАЗ 5320», державний номер НОМЕР_1 , із бортовим причепом «KRONE AZP 18», державний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 . Внаслідок вказаної ДТП пошкоджено причеп«KRONEAZP18», державний номер НОМЕР_2 , який належить позивачу на праві приватної власності. 04 грудня 2018 року працівники патрульної поліції оглянули місце пригоди, склали схему місця ДТП та відібрали пояснення у водія ОСОБА_2 . Під час проведення перевірки за вказаним фактом працівниками патрульної поліції встановлено, що ДТП відбулася через пошкодження дорожнього покриття (обвал проїзної частини), яке сталася в результаті аварії на самопливному каналізаційному колекторі КП «Водоканал». 19 квітня 2019 року співробітником патрульної поліції на підставі зібраних у справі матеріалів складено протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 за те, що він, будучи посадовою особою КП «Водоканал», а саме начальником дільниці № 1, відповідальним за утримання самопливного каналізаційного колектору, не вжив заходів щодо своєчасної заборони обмеження руху при виникненні умов, які загрожують безпеці руху, що призвело до обвалу проїзної частини вулиці та спричинило пошкодження транспортного засобу «KRONE А2Р18», державний номер НОМЕР_2 , чим позивачу завдано майнових збитків та порушено пункт 1.5. Правил дорожнього руху України. Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 травня 2019 року адміністративне провадження щодо ОСОБА_3 за частиною четвертою статті 140 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрита, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Згідно із висновку експертного автотоварознавчого дослідження від 18 січня 2019 року № 954 внаслідок ДТП позивачу спричинено майнових збитків у розмірі 192 678,98 грн. Відповідно до генерального плану розвитку м. Запоріжжя, затвердженого рішенням Запорізької міської ради м. Запоріжжя         від 15 вересня 2004 року № 4, вказана ділянка проїзної частини дороги розташовано у Комунарському районі м. Запоріжжя. Таким чином, відсутність на вказаному відрізку дороги ремонтних робіт, не утримання її в належному стані, невідповідність вимогам безпеки руху, відсутність огороджувальних пристроїв знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з ДТП, у результаті якої вказаний причеп потрапив у яму і зазнав механічних пошкоджень, що призвело до спричинення позивачу майнової шкоди, розмір відшкодування якої становить 192 678,98 грн, та моральної шкоди, розмір відшкодування якої становить 10 000,00 грн. Крім цього, бездіяльність службових осіб КП «Водоканал», відповідальних за стан каналізаційної системи, яка призвела до руйнування колектору і пошкодженню проїзної частини також є причиною ДТП. 
 
Із урахуванням наведених обставин, позивач просив стягнути із Запорізької міської ради та КП «Водоканал» на свою користь 192 678,98 грн на відшкодування майнової шкоди та 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати. 
 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що позов пред`явлено до неналежних відповідачів. 
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 30 вересня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнено із Запорізької міської ради на користь ОСОБА_1 192 678,98 грн на відшкодування майнової шкоди та 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні інших вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що обов`язок щодо забезпеченню безпечних умов руху транспортних засобів дорогами міст (селищ, сіл), утримання вулиць і доріг міст (селищ, сіл) покладений виключно на органи місцевого самоврядування, в даному випадку на Запорізьку міську раду, у зв`язку з чим відповідальність за відшкодування збитків, завданих позивачу пошкодженням автомобіля з бортовим причепом у результаті ДТП, що сталася 04 грудня 2018 року по вул. О. Говорухи у м. Запоріжжі внаслідок невідповідності стану автомобільної дороги вимогам безпеки руху повинна нести саме Запорізька міська рада, яка не забезпечила ремонт та утримання дороги за встановленими будівельними нормами, державними стандартами та нормами.
 
У діях Запорізької міської ради встановлена наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, зокрема, протиправної поведінки, яка виразилася у бездіяльності відповідача як уповноваженого органу щодо утримання в належному стані автомобільної дороги, шкідливий результат такої поведінки - шкода завдана майну позивача, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою (бездіяльністю) відповідача та шкодою (збитками), який полягає у тому, що через неналежне утримання відповідачем дороги автомобіль позивача із причепом провалився у дорожнє покриття і причеп зазнав механічних пошкоджень, внаслідок чого позивач зазнав шкоди в результаті ДТП. При цьому, вина відповідача презюмується, оскільки останнім не надано доказів відсутності його вини щодо невиконання обов`язку з утримання дороги в належному та безпечному стані для дорожнього руху.
 
Крім того, позивачу завдано також моральної шкоди, яка виявилася у душевних стражданнях, які зазнав позивач у зв`язку з пошкодженням його майна, тривалого процесу відшкодування спричиненої йому майнової шкоди, пошуку нового причепу, який необхідно придбати для виконання робочих функцій, майнові втрати призвели до психологічної напруги та негативних змін в його житті.
 
Водночас КП «Водоканал» не несе відповідальність за завдану позивачу шкоду, оскільки транспортний засіб позивача пошкоджено у зв`язку із провалюванням дорожнього покриття (обвалом проїзної частини), власником якої є Запорізька міська рада, а не у зв`язку із аварією на самоплавному каналізаційному колекторі КП «Водоканал».
 
12 листопада 2020 року Запорізька міська рада звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Запорізького апеляційного суду від 30 вересня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в сили рішення суду першої інстанції.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову у цій справі є відшкодування майнової та моральної шкоди у загальному розмірі 202 678,98 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210 200,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України справа є малозначною.
 
При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпункту «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. 
 
Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, є необґрунтованими з урахуванням того, що практика розгляду судами таких спорів є усталеною.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 523/2354/15-ц, є безпідставними, оскільки встановлені судами обставини у вказаній справі та у цій справі не є тотожними, що свідчить про відмінність правовідносин. 
 
Щодо доводів заявника про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має для нього виняткове значення, Верховний Суд зазначає, що поняття значного суспільного інтересу та винятковості справи є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявник не навів переконливих доводів та не надав відповідних доказів, які б свідчили про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має для нього виняткове значення.
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Оскільки, касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, та судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Запорізької міської ради на постанову Запорізького апеляційного суду від 30 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, Комунального підприємства «Водоканал», треті особи: ОСОБА_2 , Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району про відшкодування майнової та моральної шкоди відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик