ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"30" листопада 2020 р.           Справа№ 910/15963/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Алданової  С.О.
суддів:            Зубець  Л.П. 
          Мартюк  А.І. 
 
при секретарі судового засідання Позюбан А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2020

у справі № 910/15963/19 (суддя Головіна К.І.)
за позовом Акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "СП "Стан-Комплект"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Приватне підприємство "Остов"
про визнання недійсним договору

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Акціонерне товариство "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СП "Стан-Комплект" про визнання недійсним договору на виконання робіт, укладеного між Акціонерним товариством "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" та Товариством з обмеженою відповідальністю "СП "Стан-Комплект".
У обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що договір виконання робіт № 1370 від 20.12.2012 р. був укладений сторонами з порушенням публічного порядку, всупереч інтересам держави та суспільства, а також з метою незаконного заволодіння грошовими коштами позивача.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.07.2020 у справі № 910/15963/19 відмовлено у задоволенні позову Акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" до Товариства з обмеженою відповідальністю "СП "Стан-Комплект", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Приватне підприємство "Остов" про визнання недійсним договору.
Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд встановивши, що задоволення позову не призведе до відновлення порушеного права, керуючись приписами ст. ст. 15, 16, 228 ЦК України, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, АТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2020 у справі № 910/15963/19 та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято місцевим господарським судом при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи з порушенням норм матеріального і процесуального права. Так, апелянт зазначає, що судом не було надано належної оцінки доводам сторони відносно відсутності в матеріалах справи письмової заяви замовника про початок робіт, технічної документації та/або проекту реконструкції вітрового захисту бурової вежі, актів приймання-передачі такої технічної документації, що є свідченням того, що вказаний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків. Також апелянт звертає увагу на тотожність предметів оспорюваного договору та контракту №221 від 29.03.2011.  На переконання позивача про нереальність здійснення господарської операції свідчить той факт, що договір субпідряду укладений на місяць раніше оспорюваного договору. За доводами скаржника судом не було надано належної оцінки поданим позивачем висновкам експерта, в яких встановлено підробку  підписів директорів підрядника та субпідрядника. Крім того позивач вказує на невідповідність оспорюваного правочину інтересам держави і суспільства, оскільки не передбачає для АТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" справедливого обміну матеріальними цінностями, а лише покладає обов`язок щодо сплати коштів. 
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.08.2020, справа № 910/15963/19 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Зубець Л.П., Мартюк А.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2020 апеляційну скаргу АТ "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2020 у справі № 910/15963/19 було залишено без руху у зв`язку з відсутністю доказів сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2020, після усунення недоліків апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2020; запропоновано учасникам справи подати відзив, заперечення на апеляційну скаргу та інші заяви/клопотання та повідомлено строки на їх подання.
Від відповідача надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2020 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Заперечуючи проти доводів апелянта, відповідача зазначає, що оскаржуване рішення прийнято на підставі повного, всебічного та об`єктивного з`ясування усіх обставин справи з вірним застосуванням норм матеріального і процесуального права. Так, відповідач зазначає, що апелянтом до матеріалів справи в суді першої інстанції було надано висновки експерта, які складені особою яка  не є судовим експертом, оскільки свідоцтво було анульовано у 2012 році. Також відповідач зазначає, що судовими рішеннями трьох інстанцій задоволено позов ТОВ "СП "Стан-Комплект" про стягнення заборгованості за оспорюваним правочином. В рамках розгляду даного спору судами встановлено факт виконання відповідачем та прийняття позивачем виконаних робіт (наданих послуг). Також відповідач зазначає, що предметом спірного договору є реконструкція теплоізоляційного та вітрового захисту. На думку відповідача, апелянтом не надано доказів на підтвердження того, що станом на час укладення оспорюваного правочину сторони не мали намірів щодо реального настання наслідків обумовлених ним. Крім того сторона звертає увагу на те, що позивач звернувся до суду поза межами строку позовної давності, про що заявлено відповідачем в суді першої інстанції.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.09.2020 розгляд справи призначено на 02.11.2020.
В судовому засіданні 02.11.2020 оголошено перерву з врахуванням поданого сторонами клопотання про продовження строків розгляду справи до 30.11.2020, про що постановлено відповідну ухвалу.
Представник третьої особи в судове засідання 30.11.2020 не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином згідно вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції з метою дотримання розумних строків розгляду спору судом, враховуючи те, що явка представників учасників справи судом обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони та третьої особи, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника третьої особи.
Представник позивача в судовому засіданні 30.11.2020 вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення  позовних вимог.
Представник відповідача в судовому засіданні 30.11.2020 заперечив проти доводів апелянта з підстав, викладених у відзиві та просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження. 
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.
23.03.2011 між АТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" (покупець) та Компанією "Higway Investment Processing LLP" був укладений контракт № 221 (далі - контракт) на поставку самопідіймальної плавучої бурової установки (проект Keppel Fels Class/трикутна; класифікація АБС А1), яка побудована Компанією Keppel Offshore & Marine (Республіка Сінгапур), вартістю 400 344 00 дол. США. Додатком IV до контракту сторони погодили технічну специфікацію та комплектацію бурової установки.
20.12.2012 між АТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" (замовник за договором, позивач у справі) та ТОВ "СП "Стан-Комплект" (підрядник за договором, відповідач у справі) був укладений договір на виконання робіт № 1370 (далі - спірний договір), відповідно до умов якого підрядник зобов`язується за технічним завданням замовника виконати з власних матеріалів роботи з реконструкції теплоізоляційного та вітрового захисту самопідіймальної плавучої бурової установки В-312, а замовник зобов`язаний прийняти та оплатити виконані роботи (п. 1.1, 1.2). 
В п. 2.1 договору сторонами узгоджено, що підрядник має право залучити до виконання договору субпідрядників тільки за умови погодження таких субпідрядників замовником та підтвердженням права субпідрядників на ведення відповідного господарського виду діяльності з наданням копій дозвільних документів. Підряднк відповідає перед замовником за результати і якість роботи субпідрядників. Розрахунки з субпідрядниками підрядник здійснює самостійно. 
Відповідно до п. 2.2 договору замовник погодився, що до виконання робіт, передбачених умовами даного договору, підрядником на підставі договору № 1370/1 від 20.12.2012 буде залучено Приватне підприємство "Остов", яке буде субпідрядником, і роботи, обумовлені даним договором, будуть виконані силами субпідрядника.
При підписанні актів прийому-здачі виконаних робіт і виконавчих кошторисів між замовником і підрядником, у яких відображені дані роботи, підрядник надає замовнику: завірені копії дозвільних документів субпідрядника; завірену копію договору між підрядником та субпідрядником; завірену копію акта прийому-передачі виконаних робіт між підрядником і субпідрядником, складену на підставі виконавчо-технологічного кошторису субпідрядника. Виконавчо-технологічні кошториси, підписані субпідрядником і підрядником, мають бути складені за зразком виконавчої кошторисної документації між підрядником і замовником (п. 2.3 договору).
Відповідно до п. 3.1 договору загальна вартість робіт за договором згідно зведеного кошторису становить 4 974 670,14 грн., у т.ч. ПДВ 829 111,69 грн.
Згідно п. 4.1 договору розрахунок за виконані роботи здійснюється відповідачем шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позивача протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту отримання відповідачем рахунку-фактури від позивача, складеного на підставі підписаного обома сторонами акту прийому-передачі виконаних робіт, та документації, передбаченої в п. 2.3 та п.5.9 договору.
За змістом п. 5.9 договору здача виконаних підрядником робіт та прийом із замовником оформлюється актом прийому-здачі виконаних робіт. Обов`язковим додатком до акту прийому-здачі виконаних робіт є виконавчий кошторис, з додатком бухгалтерської довідки вартості матеріалів. Окрім того, до акту прийому-здачі виконаних робіт підрядник додає бухгалтерську довідку яка підтверджує фактичні витрати на відрядження фахівців підрядника.
В п. 5.10. договору визначено, що після закінчення виконання всього обсягу робіт, позивач оформляє акт приймання-здачі виконаних робіт та документи, зазначені у п. 4.1 та п. 5.9 договору, і передає їх представникові відповідача.
Разом з актом прийому-здачі виконаних робіт підрядник зобов`язаний повернути замовнику технічну документацію, про що уповноважені представники сторін складають акт прийому-передачі (повернення) документації (п. 5.8 договору).
Після отримання акту прийому-здачі виконаних робіт, замовник при відсутності заперечень, протягом 10 (десяти) робочих днів з дати отримання підписує його зі своєї сторони або, у разі наявності заперечень, складає мотивовану відмову від підписання акту прийому-здачі виконаних робіт (п. 5.11 договору).
Згідно з п. п. 5.12., 5.13 договору у разі мотивованої відмови замовника від підписання акту прийому-здачі виконаних робіт сторонами складається протокол, в якому вказуються дефекти, недоліки та зауваження і терміни їх усунення. Акт прийому-здачі виконаних робіт підписується з боку замовника тільки після усунення позивачем всіх недоліків та зауважень, виявлених відповідачем та відповідними наглядовими установами. Підписаний замовником акт прийому-здачі виконаних робіт повертається підряднику протягом 7-ми денного (календарного) терміну з моменту підписання замовником.
В матеріалах справи наявні додаток № 1 до договору «Технічне завдання на виконання робіт з реконструкції теплоізоляційного та вітрового захисту СПБУ В-312» (а.с. 139-146 том 1), а також додаток № 2 до договору «Зведений кошторис вартості виконання робіт з реконструкції теплоізоляційного та вітрового захисту СПБУ В-312» (а.с.127-128 том 1), додаток № 3 до договору «Технологічний кошторис виконання робіт з реконструкції теплоізоляційного та вітрового захисту СПБУ В-312» (а.с. 151-163 том 1), що затверджені генеральним директором ТОВ "СП "Стан-Комплект" та погоджені першим заступником голови правління АТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз".  
20.12.2012 між ТОВ "СП "Стан-Комплект" та ПП "Остов" був укладений договір № 1370/1 виконання робіт з реконструкції теплоізоляційного та вітрового захисту самопідіймальної плавучої бурової установки В-312 (далі - договір субпідряду). До вказаного договору сторони погодили технічне завдання (технологічний кошторис) на виконання робіт з реконструкції теплоізоляційного та вітрового захисту СПБУ В-312 (додаток № 1) та зведений кошторис вартості виконання робіт з реконструкції теплоізоляційного і вітрового захисту СПБУ В-312 (додаток № 2) (а.с. 174-182 том 1).
17.04.2013 ПП "Остов" за актом приймання-здачі наданих послуг за договором № 1370/1 від 20.12.2012 передало, а ТОВ "СП "Стан-Комплект" прийняло в об`ємі виконавчого кошторису № 1 послуги з виконання робіт з реконструкції теплоізоляційного та вітрового захисту СПБУ В-312. ТОВ "СП "Стан-Комплект" не має претензій до субпідрядника відносно якості та об`єму наданих послуг з виконання робіт з реконструкції теплоізоляційного та вітрового захисту СПБУ В-312 (а.с. 56 том 1).
24.04.2013 за актом приймання-здачі наданих послуг за договором № 1370 від 20.12.2012 ТОВ "СП "Стан-Комплект" передало, а АТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" прийняло в об`ємі виконавчого кошторису № 1 послуги з виконання робіт з реконструкції теплоізоляційного та вітрового захисту СПБУ В-312. Претензії щодо якості та об`єму наданих послуг з виконання робіт з реконструкції теплоізоляційного та вітрового захисту СПБУ В-312 у замовника відсутні (а.с. 55 том 1).     
Звертаючись з позовом у даній справі, позивач вказує на те, що господарські операції за договором № 1370 від 20.12.2012 є нереальними, а правочин є недійсним внаслідок невідповідності інтересам держави і суспільства, його матеріальним засадам, а також він укладений з порушенням принципів добросовісності, розумності та справедливості. Крім того позивач посилався на те, що метою укладання оспорюваного договору було незаконне заволодіння грошовими коштами АТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" як оплата за послуги, які фактично не здійснювались відповідачем.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, підлягає встановленню наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, за результатами вирішення спору в судовому рішенні вказується в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Тобто, в силу припису зазначеної статті, правомірність правочину презюмується і обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.
Відповідно до частин першої та другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.
При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.
З огляду на зазначене, публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.
Отже, положеннями ст. 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.
Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.03.2020 у справі 910/24075/16, від 02.07.2020 у справі № 910/4932/19.  
Відповідно до ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
Предметом заявленого АТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" позову є вимога про визнання правочину недійсним. Правовою підставою позову позивач визначає ст. 228 ЦК України, що прямо вказує на нікчемність правочину, який порушує публічний порядок.
Тобто, формально зазначаючи предмет позову як "визнання договору недійсним", підставою позову позивач визначає норму ст. 228 ЦК України, яка прямо унормовує нікчемність відповідного правочину. Отже, правовою природою заявлених позовних вимог є визнання недійсним нікчемного правочину.  
За змістом ст. ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 2 ст. 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Аналогічний за змістом перелік способів захисту передбачений у ч. 2 ст. 20 ГК України.
Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту.
За приписами ч. 2 ст. 228 ЦК України цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними. Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону.
Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Водночас суд звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
При цьому за ч. 2 ст. 5 ГПК України суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу. Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
Апеляційний господарський суд наголошує, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.
З огляду на викладене визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. У такому випадку належним способом захисту порушеного права сторони нікчемного правочину буде застосування судом наслідків нікчемності такого правочину за вибором позивача (стаття 216 ЦК України).
З огляду на закріплений в ст. 14 ГПК України принцип диспозитивності господарського судочинства, попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем (ст. 46 ГПК України), тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу, про що йдеться у постанові Верховного Суду від 06.12.2018 у справі № 902/1592/15.
Отже, позовна вимога АТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" про визнання недійсним нікчемного договору не може бути задоволена, оскільки позивач обрав неналежний спосіб захисту. Невірно обраний спосіб захисту порушеного права виключає дослідження та вирішення судом заявлених позовних вимог по суті, про що підставно зауважено місцевим господарським судом. За наведеного, колегія суддів вважає, що судом правомірно не було здійснено перевірку доводів сторін у частині висновку щодо нікчемності спірного договору, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду щодо застосування належного способу захисту.
Північний апеляційний господарський суд вважає зазначену вище обставину самостійною та достатньою підставою для відмови в позові з мотивів обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права.
Вищенаведені висновки узгоджуються з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 911/269/19.
Щодо посилань апелянта на те, що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, колегія суддів зазначає таке.  
Так, ТОВ "СП "Стан-Комплект" на розгляд Господарського суду міста Києва був переданий спір зі стягнення з АТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" в примусовому порядку заборгованості за договором №1370 від 20.12.2012. 
В рамках розгляду справи № 910/8277/16 встановлено надання відповідачем послуг (робіт з реконструкції). Зокрема, апеляційним господарським судом у названій справі встановлено, що 24.04.2013 на виконання укладеного між позивачем та відповідачем договору №1370, сторонами був підписаний Акт приймання-здачі наданих послуг (а.с. 44 том 1), з якого вбачається, що ТОВ «Спільне українсько-російське підприємство «Стан-Комплект» передало, а ПАТ «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» прийняло без будь-яких претензій відносно якості та об`єму послуги з виконання робіт з реконструкції теплоізоляційного та вітрового захисту на загальну суму 4 974 670,14 грн. Вказаний акт підписаний представниками обох сторін, підписи яких засвідчені печатками юридичних осіб. До вказаного акту був доданий Виконавчий кошторис №1 на 6 аркушах.  
Акт № 1 приймання-здачі наданих послуг від 24.04.2013 на суму 4974670,14 грн, який наявний в матеріалах справи, відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підтверджує належне виконання позивачем робіт, в тому числі щодо оформлення необхідної документації, в силу чого саме на підставі такого акту проводяться розрахунки між сторонами.
Постановою Вищого господарського суду України від 18.04.2017 у справі № 910/8277/16 залишено без змін рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.01.2017 про задоволення позову про стягнення заборгованості за договором № 1370 від 20.12.2012.
Відповідно до  ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 у справі №910/9823/17.
Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.
Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що в даному контексті слід також врахувати правову позицію Європейського суду з прав людини у справі "Устименко проти України", згідно з якою право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. 
Отже, не потребують повторному доказуванню обставини щодо виконання відповідачем робіт за спірним договором.
При цьому, зі змісту судових рішень у вказаній справі вбачається, що доводи та аргументи АТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" в рамках вирішення цього спору зводились лише до невірного визначення строку оплати виконаних робіт, а також відсутності підстав для стягнення інфляційних втрат та 3% річних з огляду на наявність обставин непереборної сили, що пов`язані з тимчасовою окупацією Автономної Республіки Крим. Тобто сторона фактично не погоджувалась з обставинами наявності прострочки виконання грошового зобов`язання, тоді як, питання щодо реальності здійснення відповідачем робіт у АТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" не виникало.
На доводи апелянта в частині перебування його під впливом непереборних обставин, пов`язаних із тимчасовою окупацією Автономної Республіки Крим, та неможливістю надати свої заперечення щодо нікчемності правочину, суд зазначає, що під час вирішення спору про стягнення АТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" вказував на відсутність у нього відповідних оригіналів документів, а відтак не був позбавлений можливості заявити свої заперечення щодо реальності виконаних та прийнятих позивачем робіт за правочином згідно акта № 1 приймання-здачі наданих послуг від 24.04.2013. Тоді як, кредитор, у такому випадку, мав би доводити зворотне.  
В контексті наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вищенаведене дає  підстави для висновку про необхідність застосування при розгляді даної справи доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Згаданий принцип римського права "venire contra factum proprium" є вираженням "equitable estoppel" - однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на "principles of fraud" та є спрямованою на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище.
Отже обставини того, що оспорюваний договір на час його укладення не був спрямований на настання реальних наслідків, що ним обумовлені, в даній справі позивачем не доведено. 
Посилання позивача на тотожність виконаних за спірним договором робіт з предметом контракту №221 від 29.03.2011 відхиляються як безпідставні, оскільки як свідчить зміст цих правочинів за оспорюваним договором здійснювались роботи з реконструкції теплоізоляційного та вітрового захисту самопіднімальної плавучої бурової установки В-312, а контрактом - поставка самопіднімальної плавучої бурової установки. 
Також спростовуються матеріалами справи і твердження апелянта щодо підтвердження факту нереальності здійснення господарської операції укладення договору субпідряду на місяць раніше оспорюваного договору, оскільки вони укладені в один день 20.12.2012 (а.с. 43, 49 том 1).  
Відсутність технічної документації та актів їх приймання-передачі, заявки про початок робіт, які не є первинними бухгалтерськими документами згідно приписів Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та за плином часу не були збережені сторонами, не може свідчити про нереальність здійснення господарської операції з врахуванням наявності інших документів, зокрема, актів приймання-здачі наданих послуг, які підписані їх сторонами та скріплені печатками підприємств.   
Щодо посилань на встановлення в експертних висновках обставин підробки підпису директорів підрядника та субпідрядника судова колегія визнає вказані докази неналежними, оскільки експертні дослідження були проведені на підставі фотокопій документів за відсутності вільних зразків підпису.
Натомість нотаріально засвідченою заявою свідка стверджується вчинення генеральним директором ТОВ "СП "Стан-Комплект" ОСОБА_1 підпису на всіх пов`язаних з оспорюваним договором та договором субпідряду документах.   
Також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення і доводи апелянта щодо невідповідності правочину інтересам держави і суспільства, оскільки не спростовано обставин здійснення виконання субпідрядником робіт та їх передання генеральному підряднику, а за актом приймання-здачі наданих послуг від 24.04.2013 прийняття їх позивачем.
Щодо застосування строків позовної давності судова колегія зазначає, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Даної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18.12.2018 у справі № 911/1437/17.  
Таким чином, зважаючи на те, що суд першої інстанції не встановив порушення прав та інтересів позивача за позовом, заявленим у неналежний спосіб захисту, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, правильним є висновок Господарського суду міста Києва про те, що позовна давність не може бути застосована до спірних правовідносин.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом, інші доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі відхиляються апеляційною інстанцією, оскільки не впливають на правильність прийняття судом оскаржуваного рішення у даній справі.
При цьому судом апеляційної інстанції враховано, що у відповідності до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).
Підсумовуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги щодо прийняття оскаржуваного рішення при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушення норм матеріального і процесуального права, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2020 у справі №   910/15963/19 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.      
Апеляційна скарга АТ "ДАТ "Чорноморнафтогаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2020 підлягає залишенню без задоволення.
Судові витрати, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта (позивача у даній справі).
Керуючись ст. ст. 129, 269, п.   1 ч.   1 ст. 275, ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний    апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1.          Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2020 у справі №910/15963/19 залишити без задоволення.
2.          Рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2020 у справі №910/15963/19 залишити без змін.
  3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Акціонерне товариство "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз".
4.          Справу №910/15963/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            С.О. Алданова 

Судді                                                                                Л.П. Зубець

                                                                                А.І. Мартюк

Повний текст постанови складено 08.12.2020