Постанова                                                   
Іменем України
01 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 539/1961/16
провадження № 51-332км18
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання      ОСОБА_4 ,
прокурора                                           ОСОБА_5 ,
захисника                                            ОСОБА_6                              
                                                
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 – ОСОБА_8 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016170240000663, за обвинуваченням             
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця                      с. Радивонівка Великобагачанського району Полтавської області, без постійного місця проживання, раніше неодноразово судимого, 
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 115 Кримінального кодексу України (далі — КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Лубенського  міськрайонного суду Полтавської області від 1 грудня 2016 року ОСОБА_7 засуджено за частиною 1 статті 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
На підставі частини 5 статті 72 КК ОСОБА_7 зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 5 квітня 2016 року.
Строк відбування покарання визначено обчислювати з 5 квітня 2016 року.
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7  залишено без розгляду.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно з вироком  ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за таких обставин.
5 квітня 2016 року близько 20:00 ОСОБА_7 перебував у будинку АДРЕСА_1 , де вживав алкогольні напої разом зі своїм знайомим ОСОБА_10 та господаркою будинку ОСОБА_11 . У цей час до будинку прийшов чоловік господарки – ОСОБА_12 , після чого між останнім та ОСОБА_7 раптово виникла сварка на ґрунті особистих неприязних стосунків.
Під час сварки ОСОБА_12 схопив кухонний ніж, яким завдав ОСОБА_7  двох ударів у ділянку перенісся зліва та у ділянку зовнішньо-задньої поверхні верхньої третини лівої гомілки, чим заподіяв останньому легких тілесних ушкоджень.
Після цього в ОСОБА_7 виник умисел на вчинення вбивства ОСОБА_12 , реалізуючи який, ОСОБА_7 , котрий перебував у стані алкогольного сп`яніння, з метою протиправного заподіяння смерті іншій людині, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, відібрав у ОСОБА_12 ніж, після чого завдав останньому зі значною силою не менше 44 ударів кулаками та ногами в ділянку голови, тулубу, верхніх та нижніх кінцівок, чим заподіяв ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, внаслідок яких останній помер на місці події.
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 28 вересня 2017 року вирок Лубенського  міськрайонного суду Полтавської області від 1 грудня 2016 року щодо засудженого ОСОБА_7 залишено без зміни.
Постановою Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року скасовано ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 28 вересня 2017 року та призначено новий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 у суді апеляційної інстанції. 
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року вирок Лубенського  міськрайонного суду Полтавської області від 1 грудня 2016 року стосовно ОСОБА_7 залишено без зміни.
На підставі частини 5 статті 72 КК ОСОБА_7 у строк покарання зараховано строк його перебування під вартою з 5 квітня 2016 року по 28 вересня 2017 року та з 18 жовтня 2018 року по 18 грудня 2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та з 29 вересня 2017 року по 17 жовтня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
У касаційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вказує на те, що у кримінальному провадженні відсутні беззаперечні докази на підтвердження умислу в його підзахисного на вчинення вбивства, та наполягає, що дії останнього слід кваліфікувати як заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони.
При цьому захисник наполягає, що встановлені в суді фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення є недостовірні, оскільки його підзахисний упродовж судових засідань давав послідовні та логічні показання, в яких зазначав, що потерпілий підійшов до дивана і почав завдавати ударів ножем, а тому ОСОБА_7 вимушений був захищатися.
Крім того, захисник, не погоджуючись з кваліфікацією дій ОСОБА_7 , вказує на відсутність мотиву та умислу в його підзахисного на вчинення вбивства, оскільки за повної відсутності перешкод останній не вчинив жодних активних дій щодо потерпілого, які б вказували на досягнення мети кримінального правопорушення та призвели до негайної смерті ОСОБА_12 , при цьому суди не надали оцінки тим фактам, що після заподіяння тілесних ушкоджень потерпілий ще розмовляв, а ОСОБА_7 залишався в будинку. 
Також захисник у своїй касаційній скарзі зазначає, що апеляційний суд у рішенні не навів докладних мотивів прийнятого рішення, не розглянув усіх доводів скаржника і переконливо їх не спростував, а лише обмежився перерахуванням доказів, на які послався в оскаржуваному вироку місцевий суд. Крім того, вказує на те, що суд апеляційної інстанції не виконав вказівок Верховного Суду, який постановою від 18 жовтня 2018 року скасував попередню ухвалу апеляційного суду, якою оскаржуваний вирок було залишено без зміни.
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника, який підтримав касаційну скаргу, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.
Мотиви Суду
Відповідно до частини 1 статті 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі — КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з частиною 1 статті 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
На будь-яких інших підставах касаційний суд не вправі втручатись у рішення судів нижчих ланок. Аргументи захисника щодо незгоди з даною судом оцінкою доказів, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів не може бути предметом розгляду суду касаційної інстанції. Тобто при перевірці доводів, наведених у касаційних скаргах, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
У касаційній скарзі захисник, указуючи на незаконність ухвали апеляційного суду, посилається на неправильну кваліфікацію дій його підзахисного, на невинуватість останнього у вчиненні вбивства та зазначає, що суд неправильно встановив фактичні обставини події, не зважив на показання ОСОБА_7 та не спростував доводів сторони захисту про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Однак колегія суддів не погоджується з позицією захисту, виходячи з наступного.
Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази, надавши їм оцінку, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частини 1 статті 115 КК. З таким висновком погодився і апеляційний суд.
Відповідно до вимог статті 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вимогами кримінального процесуального закону передбачено, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності й обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.
Окрім додержання цих вимог, у судовому рішенні слід проаналізувати і зіставити з наявними у провадженні матеріалами всі доводи, наведені в апеляції, і дати на кожен із них вичерпну відповідь.
Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (частина 1 статті 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених статтею 404 КПК. 
Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд апеляційної інстанції при повторному розгляді апеляційної скарги захисника, виконуючи вказівки Верховного Суду, перевірив установлені судом першої інстанції фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, при цьому допитав свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , проаналізував письмові докази та погодився з висновком суду першої інстанції про кваліфікацію дій ОСОБА_7 за частиною 1 статті 115 КК.
Відповідаючи на доводи апеляційної скарги захисника, суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_7 , завдаючи потерпілому, який перебував у горизонтальному положенні, таку кількість ударів зі значною силою (відповідно до висновку експерта не менше 44-х), не міг перебувати у стані необхідної оборони або перевищити її межі.
Так, в апеляційній скарзі захисник звертав увагу суду на неправильно встановлені фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, однак, як видно з аудіозапису судового засідання від 28 липня 2016 року, у суді першої інстанції ОСОБА_7 постійно плутався в показаннях та неодноразово на відповіді учасників вказував, що не давав можливості потерпілому піднятися і продовжував завдавати ударів, зазначав, що перебував у стані алкогольного сп`яніння, і не міг вказати, яка саме загроза була з боку потерпілого та  де подівся ніж, яким йому погрожував потерпілий.
 
Крім того, у суді апеляційної інстанції було допитано свідка ОСОБА_10 , який заперечував свої показання, надані під час проведення слідчого експерименту, наполягав на тому, що давав їх під примусом працівників поліції, а поняті були затримані і перебували у відділку поліції та не могли брати участь у слідчих діях.
 
Однак, проаналізувавши такі показання, апеляційний суд зазначив, що вони спростовуються показаннями, наданими свідками ОСОБА_13 та         ОСОБА_14 , які були понятими під час проведення слідчого експерименту, про те, що вони не мають проблем із законом, а ОСОБА_10 давав пояснення добровільно і під час проведення слідчого експерименту детально розповідав про події.
 
Так, відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту свідок                 ОСОБА_10 детально зазначив кількість ударів, яких завдавав ОСОБА_7 потерпілому, їх локалізацію та обставини, за яких все відбувалось. Такі показання повною мірою узгоджуються з протоколом слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_11 і за механізмом та локалізацією завданих ударів збігаються з висновками експертиз, проведених у рамках кримінального провадження.
 
Суд апеляційної інстанції врахував конкретні обставини справи,  здійснив порівняльний аналіз та оцінив у сукупності зібрані у справі докази та дійшов висновку, що твердження захисника й обвинуваченого про перевищення меж необхідної оборони суперечать матеріалам провадження, а виявлені в ОСОБА_7 тілесні ушкодження легкого ступеня тяжкості не можуть бути прирівняні за їх кількістю і локалізацією до тілесних ушкоджень, що були завдані потерпілому, від яких настала його смерть.
 
Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.
 
Апеляційний суд належним чином сформулював свої висновки щодо необґрунтованості апеляційної скарги захисника з посиланнями на докази та дійшов однозначності в питанні, чи містять дії ОСОБА_7 склад злочину, передбачений частиною 1 статті 115 КК.
 
Що стосується доводів касаційної скарги захисника в частині мотиву та умислу його підзахисного на вчинення інкримінованого йому злочину, то вони також є неспроможними, оскільки з показань самого ОСОБА_7 убачається, що мав місце конфлікт між ним та потерпілим, оскільки ОСОБА_7 перебував у ліжку з дружиною потерпілого, а тому мали місце неприязні відносини, як і конфлікт, який виник на їх ґрунті.
 
З огляду на наведене суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що доводи в апеляційній скарзі захисника є неспроможними, при цьому надав на них належні відповіді та  з огляду на детальне проведення судового слідства під час апеляційного розгляду врахував вказівки Верховного Суду і правильно залишив вирок місцевого суду без змін.
 
При цьому апеляційний суд діяв відповідно до вимог статті 419 КПК, дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі захисника доводам, у тому числі й тим, на які посилається він у касаційній скарзі.
 
Отже, колегія суддів не встановила жодних порушень вимог матеріального та процесуального права, що вказували би на незаконність або необґрунтованість ухвали апеляційного суду, тому касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає. 
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника – без задоволення. 
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
___________________ _____________________ __________________                                               ОСОБА_1                             ОСОБА_2                                     ОСОБА_3