КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції  Лужецька О.Р,
Єдиний унікальний номер справи №753/11518/19 
Апеляційне провадження № 22-ц/824/11676/2020
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
12 листопада   2020 року                                                                              м. Київ       
                         
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді        - Мережко М.В.,
           суддів                             -  Савченка С.І.,Верланова С.М. 
           секретар                          -  Тютюнник О.І.
Розглянувши  у відкритому судовому засіданні в м. Києві  цивільну справу  за  апеляційною  скаргою  ОСОБА_1   на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 липня  2020 року  у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_5 , третя особа Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -
 
                                                          В с т а н о в и в :
 
 У червні 2018 року  позивачка  ОСОБА_1   звернулася до суду із вказаним  позовом
 Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до ордеру № НОМЕР_1 серії Б від 28 лютого 1994 року, виданого Залізничною районною державною адміністрацією в м. Києві ОСОБА_6 (наймач) на сім`ю з чотирьох осіб була надана в користування квартира АДРЕСА_1 . До складу сім`ї наймача входили: син - ОСОБА_7 , дочка ОСОБА_8 , дочка ОСОБА_1 . 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 грудня 1999 року (справа  № 2-3685) за позовом ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до ОСОБА_6 , 3-я особа: філія ДП «Укрвійськбуд» 135 завод ЗБК виділено у користування ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 ізольовані кімнати площею 17,85 кв\м кожна в квартирі АДРЕСА_1 . Виділено в користування ОСОБА_6 ізольовану кімнату площею 17,95 кв\м.
  ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_1 отримано  26 січня  2000 року  свідоцтво про право власності на 68/100 квартири в рівних долях .
 Зазначає, що в квартирі без згоди інших наймачів зареєстрована дружина наймача ОСОБА_2 , її дочка  - ОСОБА_3 , син ОСОБА_3   - ОСОБА_4 
  ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 Починаючи із 2012 року і до моменту його смерті ОСОБА_6 проживав разом із дружиною ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 . Посилається на те, що 07 серпня 2018 року  між позивачем та філією «135 Домобудівельний комбінат» ДП МО України «Укрвійськбуд» укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд на прибудинковій території, відповідно до умов якого вона сплачує за надані послуги, виходячи із загальної площі квартири. З червня 2018 року також сплачує в повному обсязі інші комунальні послуги. 
Позивачка зазначає, що батько ОСОБА_4 - ОСОБА_5 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Згідно акту від 20 березня 2019 року  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживають у спірній квартирі з 2015 року по дату складання акту.
З огляду на те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з 2015 року без поважних причин просила суд визнати їх такими, що втратили право користування даним жилим приміщенням з підстав ст.ст. 71 ,72 ЖК України , ст. 405 ЦК України .
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2019 року  відкрито провадження у справі. Призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження.
У відзивах на позов відповідачі, заперечуючи проти позову пояснили, що 24 грудня 1999 року  між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено шлюб. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 грудня 1999 року  ОСОБА_6 виділено у користування ізольовану кімнату площею 17,95 кв.м .
  ОСОБА_6 15 січня 2000 року  прописав свою дружину та її доньку ОСОБА_3 на свою житлову площу. ОСОБА_2 зазначила, що іншого житла, крім квартири  АДРЕСА_1 у неї не має. Коли вона намагається потрапити до своєї кімнати позивач влаштовує скандал, тому вона часто їздить на дачу, де і перебуває довгий час. Крім того, несе витрати з утримання будинку та прибудинкової території. Щодо реєстрації дитини ОСОБА_4 , зазначили, що дитина зареєстрована за місцем реєстрації його матері - ОСОБА_3 , а тому згода позивачки для реєстрації дитини не потрібна.
 На адресу суду 15 жовтня 2019 року  надійшла відповідь на відзив, в якому позивач зазначила, що у неї не має конфлікту з відповідачем, жодних перешкод у користуванні житлом вона не чинить, однак вважає, що відповідач втратив інтерес до квартири, оскільки нею не користується, особистих речей в квартирі не має, не здійснює оплату комунальних послуг та платежів, крім того, погодилася на переоформлення особового рахунку та проживає в іншому місці.
  Рішенням Дарницького   районного суду  м. Києва   від   06 липня  2020 року    в задоволенні позову відмовлено.
  Не погоджуючись з рішенням суду,  позивачка ОСОБА_1    подала  апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення  позову. В апеляційній скарзі  посилається на те, що судом  неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, суд  не врахував, що позивачка є власником частини спірної квартири,  що  відповідачі  у квартирі не проживають, а відтак висновок суду  про відмову у позові є помилковим.
У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі зазначили, що доводи  скарги є безпідставними , суд під час вирішення справи   врахував всі  надані сторонами докази .  
Апеляційна  скарга не  підлягає задоволенню  з таких підстав.
  Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи, які  беруть участь у справі  зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
     Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України  сторони  повідомлені про день та час розгляду справи  на  12 листопада   2020 року за адресами , наявними в матеріалах справи.    Заяв , клопотань про відкладення розгляду справи  до суду не надходило . Позивачка та її   представник та  представник відповідачів  приймають участь у розгляді справи . 
     Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
      Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
    Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
    Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
     Відповідно до ст. 12 ЦПК України   цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Апеляційна  скарга не  підлягає задоволенню з таких підстав.
Як  встановлено судом першої інстанції, квартира АДРЕСА_1   згідно ордеру  від 28 лютого 1994 року  № НОМЕР_1 виданого Залізничною районною державною адміністрацією м. Києві.була надана для проживання ОСОБА_6 та його сім`ї, яка складалася з: сина - ОСОБА_11 , доньки - ОСОБА_8 , доньки - ОСОБА_1 .
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 грудня 1999 року(справа  № 2-3685)  було задоволено позов   ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до ОСОБА_6 , третя особа: філія ДП «Укрвійськбуд» 135 завод ЗВК про зміну договору найму жилого приміщення. Виділено у користування ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 ізольовані кімнати площею 17,85 кв.м. кожна в квартирі АДРЕСА_1 . Виділено в користування ОСОБА_6 ізольовану кімнату площею 17,95 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 . Зобов`язано філію ДА «Укрвійськбуд» 135 завод ЗБК укласти з ОСОБА_7 окремий договір найму на ізольовані дві кімнати жилою площею 17,85 кв.м. кожна, а з ОСОБА_6 укласти окремий договір найму на ізольовану кімнату площею 17,95 кв.м. ( т.1 а.с. 16 ) 
  ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_1 отримано 26 січня 2000 року  свідоцтво про право власності на 68/100 квартири АДРЕСА_1 в рівних долях (т.1 а.с. 17) .
  ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Між ОСОБА_1 та філією «135 Домобудівельний комбінат» ДП МО «Укрвійськбуд» 07 серпня 2018 року  укладено договір № 37-17-1/2018 про надання послуг з утримання будинків і споруд на прибудинковій території.
Звертаючись до суду з позовом позивачка зазначає, що з 2012 року і до моменту смерті наймача  ОСОБА_6 , він  проживав разом зі своєю дружиною ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 .
Статтею 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ( т.1 а.с. 134)
Відповідно до акту від 20 березня 2019 року, складеного мешканцями квартири НОМЕР_2 ОСОБА_13 та мешканцем квартири НОМЕР_3 ОСОБА_14 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_15 , ОСОБА_4 не проживають за адресою: АДРЕСА_6 з 2015 по теперішній час.
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України  члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.  Частиною другою цієї статті встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.
Відповідно до ст.71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Згідно ч. 1 ст. 78 ЖК УРСР, тимчасово відсутній наймач зберігає права і несе обов`язки за договором найму жилого приміщення.
В розумінні ст.71 ЖК УРСР, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування слід встановити, що особа не проживає в жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, що цій особі перешкоди в користуванні житлом ніхто не чинив і така особа не цікавилася житлом, і не несла витрати з утримання житла за себе.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Аналогічні роз`яснення містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Такого правового висновку щодо застосування положень ст.ст.71, 72 ЖК Української РСР дійшов і Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц та у постанові від 22 листопада 2018 року  у справі №760/13113/14-ц, що враховані  судом  першої інстанції у даній справі у відповідності до положень ч.4 ст.263 ЦПК України.
Отже, саме причини та строк не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні є предметом доказування в справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обов`язок доказування даних обставин покладається на сторону позивача.
Відповідно до ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України)
Як роз`яснено в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності   відповідача   понад встановлені  строки.   В   разі   їх поважності (перебування у відрядженні,  у  осіб,  які   потребують  догляду,  внаслідок неправомірної   поведінки   інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
При цьому під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом з тим, обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло.
Як  встановлено судом першої інстанції , відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 проживають періодично у квартирі АДРЕСА_1 . Крім того, посилалася на те, що позивач чинить їм перешкоди у користуванні житлом, замінила замки на дверях квартири та змінила код сигналізації.
Крім того, як видно із матеріалів справи,  позивачка  ОСОБА_1 використала своє право на приватизацію житла та отримала у спірній квартирі право власності (в рівних долях) разом із ОСОБА_7 ,   ОСОБА_8 , ОСОБА_10 на 68/100 частини квартири АДРЕСА_1 ,  саме  на ту  частину квартири , яка була виділена їм у користування  рішенням суду від 24 грудня 1999 року ( т.1 а.с. 15-17) . Яз зазначила ОСОБА_1 кімната  яка була виділена ОСОБА_6   залишається неприватизованою.   
Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Однією з підстав виникнення суб`єктивного права на житло, тобто набуття права користування конкретним жилим приміщенням, є вселення у нього в установленому порядку в якості члена сім`ї наймача, члена ЖБК або власника квартири чи будинку (статті 64,65, 145, 156 Житлового кодексу України).
Крім того, Конституційний суд України в мотивувальній частині свого Рішення від 14 листопада 2001 року №1-31/2001 №15-рп/2001 (справа щодо прописки) констатував: «Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (частина перша статті 13), міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 12), протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (сттатя2) та іншими міжнародно-правовими актами.
Вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як інші права і свободи людини, є невідчужуваними та непорушним (стаття 21 Конституції України)».
Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням немає.
Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 Позивачка ОСОБА_1 не надала ні суду першої інстанції  належних   доказів того, що відповідач  відмовляється від сплати коштів за комунальні послуги по утриманню квартири АДРЕСА_1 , не цікавиться житлом. Натомість, відповідачі на спростування вказаних тверджень надали копії квитанцій про оплату комунальних послуг ( т.1 а.с. 165-173). Спростовані відповідачами і доводи позивачки щодо їх не проживання  у спірній квартирі. Так, єдиним доказом  не проживання відповідачів у квартирі є акт від 20 бер6езня 2019 року  , який надала позивачка , і який судом не визнаний як належний доказ, оскільки начальником ЖКГ-1 були лише засвідчені підписи сусідів зі слів яких і було складено даний акт. Жодних дій щодо перевірки факту не проживання відповідачів у спірній квартирі, здійснено не було, відомості, викладені сусідами перевірені не були. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.  Будь-яких  інших доказів  відсутності  відповідачів у квартирі  позивач не надала .
Слід зазначити, що відповідно до норм Сімейного Кодексу України   захист прав та інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень. 
Згідно з  ч.4, ч.6  ст. 29  ЦК України  визначено ,що  місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати  кілька місць проживання.
За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.
Враховуючи вищевикладене, зокрема, що ОСОБА_4 є малолітньою дитиною та не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його непроживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким ,що втратив право користування  житлом. 
У відповідності до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
   Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Відсутність порушеного  права, чи невідповідність обраного позивачем способу  його захисту,  способам ,визначеним  законодавством є підставою  для  відмови у позові.
 Позивачкою  ОСОБА_1   не доведено, в чому саме полягає порушення її  права,  користуванням   відповідачами окремою ізольованою кімнатою в квартирі АДРЕСА_1 , яка була виділена ще у 1999 році  у користування ОСОБА_6 . 

 
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову  вірно виходив із того, що відсутні підстави вважати, що права позивачки є порушеними. Колегія суддів погоджується з такими висновками.  
    Суд першої інстанції ,  відмовляючи у задоволенні позову , вірно виходив із того,  що позивач не  надав жодних доказів щодо порушення його  права  на житло . Доводи апеляційної скарги  є тотожними з доводами позовних вимог , які  були досліджені судом першої інстанції і їм надана оцінка.  
    Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України апеляційний залишає  апеляційну скаргу без задоволення, а  судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив  судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення  суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги  та вимог, заявлених у суді першої інстанції  відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України ,колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 365, 367, 369, 374, 375, 381 - 384  ЦПК України  колегія суддів,-
 
П о с т а н о в и л а :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 липня  2020 року залишити  без змін.  
Постанова  суду апеляційної інстанції набирає законної сили з  дня її прийняття. 
Касаційна скарга  на судове рішення  подається протягом  тридцяти днів  з  дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення  з дня складення повного судового рішення безпосередньо до  суду касаційної інстанції. 
            Повний текст постанови виготовлено 17 листопада 2020 року.  

           Головуючий 
 
           Судді