ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/24622/19                                                                      Суддя (судді) першої інстанції: Маруліна Л.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  14 грудня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Земляної Г.В., Сорочка Є.О., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про:
- визнання дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 , призначити пенсію за віком у відповідності до його заяви від 01.10.2019 року, виплачувати призначену пенсію з 01.10.2019 року - неправомірними;
- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити та виплачувати ОСОБА_1 , пенсію за віком у відповідності до його заяви від 01.10.2019 року з 01.10.2019 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2020 року адміністративний позов задоволено.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Судом першої інстанції встановлено, що 01.10.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 31.10.2019 року №265928/03 у призначенні пенсії позивачу відмовлено, оскільки відсутній необхідний страховий стаж (26 років). До страхового стажу відповідачем не враховано періоди роботи з 25.11.1983 року по 07.06.1985 року, з 05.07.1985 року по 20.08.1986 рік та з 26.04.1990 року по 15.12.1990 року, у зв`язку з тим, що довідки №1449 від 25.06.2019 року та №3333 від 15.11.2017 року видані Архівним сектором адміністрації міста Армянськ, №ф-10 та №ф-9 від 14.12.2017 року видані Адміністрацією міста Красноперекопська, які знаходяться на тимчасово непідконтрольній Україні території.
Вважаючи такі дії протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Згідно ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Згідно частини першої статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"  (у редакції, чинній на час звернення позивача із заявою, далі - Закон №1058) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу, зокрема, з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року - не менше 26 років.
Як встановлено судом з наявної у справі копії паспорта серії НОМЕР_1 , виданого Ватутінським РУ ГУ МВС України в місті Києві, позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто на час звернення із заявою від 01.10.2019 року №265928/03 позивач досяг 60 років, тому згідно з частиною першою статті 26 Закону №1058 має право на пенсію за віком у випадку наявності відповідного страхового стажу.
Згідно з частиною першою статті 56 Закону України від 05.11.1991 року №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону №1058 страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Згідно з абзацом 3 частиною першою статті 24 Закону №1058 період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності) та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу (періоду (строку), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок).
Згідно із статтею 62 Закону №1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58 (далі також -     Інструкція №58) до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Згідно пункту першого Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого     постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Крім того, право позивача на призначення пенсії за віком підтверджується наданими відповідачу та суду документами, наявними в матеріалах справах, а саме:  Довідка №84 від 25.05.2018 року виданої Прилуцькою автошколою ДТСААФ. яка підтверджує те, що позивач працював водієм 3-го класу в період з 05.12.1979 року по 21.04.1980 року; Довідка про перейменування підприємства №15 від 25.05.2018 року; Довідка №37 від 05.06.2018 року видану БУ-1 ПрАТ "Укргазбуд". яка підтверджує те, що позивач працював водієм в автобазі №3 в період з 28.04.1980 року по 04.01.1982 року; Довідка про ліквідацію підприємства №37/1 від 05.06.2018 року; Архівна довідка №1449 від 25.06.2019 року, яка підтверджує те, що позивач працював бетонником 1 розряду (в подальшому 2 та 3 розрядів) в період з 25.11.1983 року по 07.06.1985 року; Архівна довідка про заробіток №1450 від 25.06.2019 року, яка підтверджує отримані позивачем заробітні плати за період листопад 1983 по червень 1985 роки; Архівна довідка про ліквідацію підприємства №1452 від 25.06.2019 року; Архівна довідка про стаж роботи №ф-10 від 14.12.2017 року, яка підтверджує те. що позивач працював металлізаторщиком 2 розряду в період з 05.07.1985 року по 20.08.1986 року; Архівна довідка про заробіток №ф-11 від 14.12.2017 року, яка підтверджує отримані позивачем заробітні плати за період липень 1985 по серпень 1986 роки; Архівна довідка №ф-3 від 14.04.2010 року, яка підтверджує те. що позивач працював водієм 3 класу в автоколоні №2 в період з 08.09.1986 року по 02.08.1989 року; Архівна довідка №3333 від 15.11.2017 року, яка підтверджує що позивач працював вантажником на базі ОРСа в період з 26.04.1990 року по 15.12.1990 року; Архівна довідка про заробіток №3334 від 15.11.2017 року, яка підтверджує отримані позивачем заробітні плати в період з квітня 1990 року по грудень 1990 року; Архівна довідка про перейменування/реорганізацію підприємства №3335 від 15.11.2017 року; Архівна довідка про стаж роботи №ф-9 від 14.12.2017 року, яка підтверджує те. що позивач працював водієм 3 класу в автоколоні №1 в період з 20.08.1991 року по 12.03.1993 року; Архівна довідка про заробіток №ф-8 від 14.12.2017 року яка підтверджує отримані позивачем заробітні плати в період з серпня 1991 року по березень 1993 року. В період з 06.03.2000 по 31.12.2003 року позивач був зареєстрований як підприємець та перебував на спрощеній системі оподаткування, що підтверджується наданої відповідачеві довідкою. Також, Довідка форми ОК-5, підтверджує набутий позивачем стаж в період з 01.10.2005 року по 30.06.2007 року та з 01.01.2013 року по 01.10.2019 року. Період стажу з 01.01.2019 року по 30.09.2019 року підтверджується звітом про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску.
Отже, загальний стаж роботи позивача відповідно до наданих відповідачу і суду документів становить 26 років 1 місяць 11 днів, що дає право позивачу на пенсію за віком згідно з частиною першою статті 26 Закону №1058.
Як слідує з листа від 31.10.2019 року №265928/03 відповідачем не враховано до стажу позивача періоди роботи з 25.11.1983 року по 07.06.1985 року, з 05.07.1985 року по 20.08.1986 рік та з 26.04.1990 року по 15.12.1990 року, у зв`язку з тим, що довідки №1449 від 25.06.2019 року та №3333 від 15.11.2017 року видані Архівним сектором адміністрації міста Армянськ, №ф-10 та №ф-9 від 14.12.2017 року видані Адміністрацією міста Красноперекопська.
Такі твердження відповідача суд вважає безпідставними, з огляду на наступне.
Відповідно до частин другої, третьої статті 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території" будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому Законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
З вищевикладеного слідує, що законодавцем встановлено заборону на використання тільки тих документів, що видані органами, розташованими на тимчасово окупованій території України, якщо ці органи створені у порядку не передбаченому законодавством України.
У відповідача відсутні будь-які відомості, що орган у вищевказаних довідках є органом, який створений у порядку не передбаченому Законом.
Водночас, Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (пункт 53 рішення у справі "Ковач проти України" від 07.02.2008 року, пункт 59 рішення у справі "Мельниченко проти України" від 19.10.2004 року, пункт 50 рішення у справі "Чуйкіна проти України" від 13.01.2011 року, пункт 54 рішення у справі "Швидка проти України" від 30.10.2014 року тощо).
Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.
Відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Положеннями частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
За наведених обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається  до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.
При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий          суддя                                                                      Є.І.Мєзєнцев

                    cуддя                                                                      Г.В.Земляна

                              суддя                                                                      Є.О.Сорочко