ПОСТАНОВА 
Іменем України

17 листопада 2020 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 401/396/19
провадження № 22-ц/4809/1343/20 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
       Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І.,
за участю секретаря судового засідання Деменко О.І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи без самостійних вимог: приватний нотаріус Бабенко В`ячеслав Михайлович, Гаражно-будівельний кооператив №6,
розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Світловодський міськрайонний суд Кіровоградської області від 24 червня 2020 року у складі судді Іващенко В.М.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування гаража, де треті особи без самостійних вимог: приватний нотаріус Бабенко В`ячеслав Михайлович, Гаражно-будівельний кооператив №6. 
В обґрунтування позову зазначала, що відповідач є її рідною сестрою. Після смерті їх батька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , їй стало відомо, що 18.09.2018, за 2 місяця до смерті, приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу Бабенко В.М. був посвідчений Договір дарування гаража № НОМЕР_1 , що знаходиться в гаражному кооперативі, розташованому в АДРЕСА_1 , який належав її батьку на праві власності, згідно якого батько, нібито, подарував гараж відповідачці.
Позивач вважає, що цей договір має бути визнаний недійсним в зв`язку з тим, що батько на час укладання даного договору не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними, оскільки хворів та приймав медичні препарати в тому числі і ті, що пригнічують волю та свідомість хворого, направлявся на консультацію до лікаря-психіатра. Перебуваючи у такому стані батько під час укладання договору дарування не міг в повній мірі розуміти характер вчинених ним дій та керувати ними. Крім того, він майже нічого не бачив в зв`язку з хворобою очей.
Просила визнати недійсним договір дарування гаражу № НОМЕР_1 в Гаражно-будівельному кооперативі № 6, розташованому в м. Світловодськ по вулиці Грушевського, укладений між ОСОБА_3 (дарителем) та ОСОБА_2 (обдарованою) та посвідчений приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу Бабенко В.М. 18.09.2018.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Світловодський міськрайонний суд Кіровоградської області від 24 червня 2020 року в задоволені позову відмовлено. 
Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що ОСОБА_3 , в момент дарування гаража своїй дочці ОСОБА_2 , чітко усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Позивач вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та неправильним застосування норм матеріального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 193 від 28.04.2020 щодо наявності у нього ознак психічного розладу внаслідок судинного захворювання. Лікарями та експертами підтверджено наявність у батька захворювань, які суттєво впливали на його психіку та спроможність вірно оцінювати обставини та події.
Звертає увагу, що суд не надав жодної оцінки факту впливу на його свідомість прийому ліків, що мають седативний характер і пригнічували його реакцію, свідомість, спроможність вірно сприймати певні обставини та адекватно оцінювати наслідки своїх рішень.
Вважає, що при ухваленні рішення суд зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, не застосував положення ст. 255 ЦК України, порушив вимоги ст. 89 ЦПК України стосовно оцінки доказів у справі у їх сукупності. 
Позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення її позову в повному обсязі.
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення. 
Судом першої інстанції встановлено такі обставини
Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є рідними сестрами, а їх батьком є ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 23 листопада 2018 року (а.с.9).
Із договору дарування від 18.09.2018 року вбачається, що ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар гараж № НОМЕР_1 , що розташований по АДРЕСА_1 , договір посвідчений нотаріально (а.с.32).
Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №193 від 28.04.2020 ОСОБА_3 , під час укладання договору дарування гаража від 18 вересня 2018 року між ним та ОСОБА_2 , страждав легкими когнітивними розладами внаслідок судинного захворювання головного мозку, проте ступінь захворювання така, що не досягла психозу та недоумства, міг розуміти значення своїх дій та керувати ними при укладенні даного договору (а.с.201 -203).
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення         
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Позивача та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили рішення суду скасувати і ухвалити нове про задоволення позову. Відповідач та її представник заперечили проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду залишити без змін.
В судове засідання треті особи, які були належним чином повідомлені про місце, час та дату розгляду справи, не з`явився. 
Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 в момент дарування гаража ОСОБА_2 , чітко усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду ураховуючи наступне.
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до статті 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
У частині першій статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну свідому уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови.
Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.
Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14. Такі правові висновки є незмінними.
У постановах Верховного Суду від 05 лютого 2018 року у справі №404/4956/15-ц (провадження № 61-1294св18), від 25 липня 2018 року у справі № 416/13806/14 (провадження № 61-33508св18), колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду також виходила з того, що підставою для визнання правочину недійсним згідно зі статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доказів того, що   ОСОБА_3 на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач суду не надала, що є її процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України.
Таким чином, суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення дійшов правильного висновку про відсутність підстав застосування до спірних правовідносин положень статті 225 ЦК України, яка передбачає можливість визнати недійсним правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, взявши за основу висновку судово-психіатричної експертизи №193 від 28.04.2020, згідно з якою на час укладення оспорюваного договору дарування дарувальник за своїм психічним станом в повній мірі міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 
Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3 не розумів значення своїх дій, оскільки 23.11.20918 закінчив життя самогубством, задовго до цього він страждав різними хворобами та проходив лікування в неврологічному відділенні лікарні з діагнозом антено-неврологічний синдром, суд вважає безпідставними, оскільки згідно висновків судово-психіатричної експертизи він страждав легкими когнітивними розладами внаслідок судинного захворювання головного мозку, проте ступінь захворювання така, що не досягла психозу та недоумства, міг розуміти значення своїх дій та керувати ними при укладенні даного договору.
Пояснення свідків  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7  та  ОСОБА_8 , які були допитані судом першої інстанції, не підтверджують, що в момент укладення угоди ОСОБА_3 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.
Пояснення свідка ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_10 був хворим і тому не міг розуміти своїх дій обґрунтовано не були прийняті судом до уваги, оскільки зазначена особа є чоловіком позивача.
Інші твердження апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено  з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.
За таких обставин, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.
       Повний текст постанови складено 20 листопада 2020 року.

Головуючий суддя                                                                 А.М. Головань
Судді                                                                                         О.Л. Карпенко        
        С.І. Мурашко