КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
11 листопада 2020 року місто Київ.
Справа 355/1598/19
Апеляційне провадження № 22-ц/824/13522/2020
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                             Желепи О.В.,
суддів                                        Олійника В.І., Кулікової С.В.
секретар судового засідання    Гордійчук Ж.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області  від 26 серпня 2020 року (ухвалене в складі судді Коваленка К.В., повний текст складено 31.08.2020 року )
в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Баришівської селищної ради про встановлення місця проживання малолітньої дитини та виконання рішення суду шляхом передачі малолітньої дитини за місцем проживання матері-
 
В С Т А Н О В И В:
31.10.2019 року до Баришівського районного суду Київської області звернулась із позовом позивачка ОСОБА_2 , в якому просила визначити місце проживання ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) - разом з нею, виконати рішення суду шляхом передачі ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) від батька ОСОБА_1 до матері ОСОБА_2 та стягнути з відповідача судові витрати.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що після припинення шлюбних відносин з відповідачем, вона проживала з сином ОСОБА_3 та старшим сином від першого шлюбу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в квартирі яку винаймала за адресою АДРЕСА_1 . Відповідач покинув родину та на даний час проживає в будинку своїх батьків за адресою АДРЕСА_2 . 16 вересня 2019 року відповідач забрав із дошкільного закладу «Теремок» сина ОСОБА_3 та без погодження з нею змінив місце проживання сина та чинить перешкоди у спілкуванні, вихованні, піклуванні з сином .
Рішенням Баришівського районного суду Київської області  від 26 серпня 2020 рокупозовні вимоги задоволено в повному обсязі.
Встановлено місце проживання ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) - разом з матір`ю ОСОБА_2 .
Виконати рішення суду шляхом передачі ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) від батька ОСОБА_1 до матері ОСОБА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1   на користь ОСОБА_2   витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок та витрати по оплаті судового збору у розмірі 1 538,80 (одна тисяча п`ятсот тридцять вісім) гривень 80 копійок, всього 5 538,80 (п`ять тисяч п`ятсот тридцять вісім) гривень 80 копійок.
 
Не погодившись з таким рішенням суду 30 вересня 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення  та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити повністю.
 
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що судом в оскаржуваному рішенні не наведено жодних мотивів , чому суд дійшов висновку про необхідність ухвалення рішення про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю і яким чином таке рішення максимально відповідає інтересам дитини. При цьому, суд повно і всебічно не з`ясував таку істотну обставину і не дав їй належної правової оцінки, що стосується наявності у позивачки житла та його правового статусу. 
 
Вказує, що в оскаржуваному рішенні суд лише зазначив встановити місце проживання ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) - разом з матір`ю ОСОБА_2 і не зазначив при цьому, за якою адресою.
 
Зазначає, що суд безпідставно і без будь - якого обґрунтування зазначив у рішенні те, що критично ставиться до заяв представника відповідача про те, що дитина на даний час проживає в кращих умовах, ніж позивачка. В матеріалах справи відсутні докази вчинення позивачці перешкод в спілкуванні з дитиною, що не відповідає дійсним обставинам справи.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач  заперечувала проти задоволення апеляційної скарги. Вважає, що судом першої інстанції були правильно встановлені обставини справи та ухвалене судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Відповідач та його представник у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з підстав, наведених у ній.
Позивач та її представник  просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін
Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Баришівської селищної ради судове засідання не з`явився,  про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся , причини неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не подав.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав встановленими такі обставини .
Сторони перебували в  зареєстрованому шлюбі  з 17 грудня 2015 року.
Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 16.01.2020 року шлюб між сторонами розірваний.
Від  шлюбу сторони мають дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Під час подружнього життя сторони спільно винаймали квартиру за адресою АДРЕСА_1 . В зазначеній квартирі сторони проживали разом з дітьми, спільним сином від шлюбу ОСОБА_3 та старшим сином від першого шлюбу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Сторони проживали спільно до червня 2019 року, а після погіршення стосунків відповідач покинув родину та пішов проживати в будинок своїх батьків за адресою АДРЕСА_2 .
Діти проживали з позивачкою, відповідач відвідував дитину та не мав жодних перешкод в спілкуванні з дитиною.
Старший син позивачки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 брат ОСОБА_3 , навчається у 7 (сьомому) класі Баришівської ЗОШ І-ІІІ ступені ім. Миколи Зерова.
Молодший син позивачки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до 16 вересня 2019 року відвідував дошкільний навчальна заклад «Теремок».
16.01.2019 року відповідач забрав ОСОБА_3 з дошкільного навчального закладу «Теремок» і не повернув матері. Крім того відповідач забрав з дошкільного закладу документи, які давали дитині право на відвідування закладу. Дана обставина підтверджена довідкою від 12.11.2019 року виданою директором ДНЗ В.Ф. Мервою (а.с.149).
В подальшому відповідач чинив перешкоди в спілкуванні позивачки з дитиною, що стало підставою для звернення позивачки до органу опіки та піклування виконавчого комітету Баришівської селищної ради з заявою про визначення місця проживання дитини.
17 жовтня 2019 року виконавчий комітет Баришівської селищної ради прийняв рішення №165, яким затвердив  висновок про доцільність проживання неповнолтіньої дитини з матір`ю.
Відповідач проігнорував дане рішення та продовжує чинити позивачці перешкоди в спілкування з дитиною. Дані обставини підтверджені як наданими суду матеріалами так і поясненнями сторін в судовому засіданні.
Відповідачем не надано  жодних доказів, які б спростовували твердження позивача про доцільність проживання дитини разом із матір`ю, так і доказів того, що існують виняткові обставини, які можуть обумовити розлучення дитини з матір`ю. Також відповідачем не надано суду жодного доказу того, що проживаючи з ним дитина буде знаходитис в кращих умовах для розвитку та навчання, та проживання дитини з батьком буде відповідати інтересам дитини більше, ніж проживання дитини з матір`ю.
Суд першої інстанції встановив, що найкращим інтересам дитини буде визначити постійне місце її проживання з матір`ю та старшим братом.
Оцінивши наявні в справі та надані сторонами докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, а висновки суду відповідають таким обставинам та вимогам закону з огляду на наступне. 
 Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року N 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.
За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.
Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.
Принцип 6 Декларації прав дитини(Прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) проголошує - дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю.
Стаття 9 Конституції України визначає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Апеляційним судом встановлено, що при вирішенні спору, районний суд врахував вищенаведені роз`яснення та міжнародні норми.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не обґрунтовано чому саме визначено місце проживання малолітньої дитини з матір`ю, колегія суддів не приймає, оскільки суд надав вірну оцінку висновку органу опіки та піклування, щодо доцільності проживання дитини з матір`ю, яким було враховано вік дитини - 4 роки, більшу прихильність дитини до матері та до старшого брата з якими дитина проживала до примусової зміни місця проживання батьком.
Суд врахував, що жодних даних, які б негативно характеризували матір дитини та свідчили про її неспроможність виховувати двох синів суду надано не було.
Посилання відповідача на те, що сину краще проживати з ним та його батьками, оскільки вони мають більше вільного часу, колегія не приймає, з огляду на те, що та обставина, що позивачка працює і не завжди вчасно може сама   особисто забирати дитину з садочка не свідчить про необхідність розлучати дитину з матір`ю. Відповідач проживає в одному населеному пункті з позивачкою, відповідно він може і зобов`язаний також брати участь у вихованні дитини та в ті дні коли позивач працює забирати дитину з садочку, оскільки має таку можливість за характером його роботи. Не заслуговують на увагу також і доводи про те, що позивач проживає в орендованій квартирі, а відповідач у будинку його батьків.
Орендована позивачем квартира є трикімнатною, умови проживання досліджувались представниками органів опіки та піклування які надавали висновок, а відповідно встановили належність умов проживання дитини в цій квартирі.
Слід зазначити, що позивач надала суду докази, що вона працює і має можливість утримувати сина, а відповідач таких доказів не надав.
Також, колегія суддів враховує, що визначивши місце проживання дитини з матір`ю, суд також забезпечив хлопчику постійне спілкування з старшим братом, до якого у дитини є відповідна прихильність та розлучення з яким є не бажаним.
Доводи по те, що в рішенні суд не зазначив конкретну адресу, де дитина буде проживати з матір`ю, не впливають на законність вказаного рішення, так як позивачка за Конституцією України має право на вільний вибір свого місця проживання, в якому з нею буде проживати дитина. На час розгляду даної справи це орендована квартира за адресою:   АДРЕСА_1 . 
Суд враховує, що постійним місцем проживання дитини, була саме ця квартира, де хлопчик проживав з матір`ю та братом, до зміни місця його проживання батьком без згоди з позивачкою, чим відповідно завдав дитині додаткових психологічних страждань та створив перешкоди у спілкуванні матері з дитиною.
Доводи скарги про недоведеність позивачем вчинення їй перешкод у спілкуванні, спростовуються наявними в справі доказами, відповідно до яких відповідач відмовлявся передавати дитину матері за ухвалою суду про забезпечення позову навіть на вимогу правоохоронних органів, що свідчить про те, що в добровільному порядку відповідач не передав би позивачу сина.
При цьому суд враховує, що не зважаючи на те, що ухвала суду про забезпечення позову була скасована, відповідач в даній справі в інтересах дитини мав би сприяти спілкуванню чотирирічного сина з матір`ю та братом, оскільки саме вони були його постійним сімейним оточенням, після того, як відповідач переїхав проживати в будинок до своїх батьків.
Оскільки, суд визначив місце проживання хлопчика з матір`ю, в рішенні суду з урахуванням обставин даної справи, вірно визначений спосіб виконання рішення шляхом зобов`язання батька, після набрання рішенням законної сили передати дитину за місцем проживання матері.
Інші доводи апеляційної скарги висновків районного суду не спростовують .
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів встановила, що рішення суду  постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування  немає.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Баришівського районного суду Київської області  від 26 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови  складено 12 листопада 2020року.
Головуючий суддя
Судді