ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року
м. Харків

Справа № 642/552/20
Провадження № 22-ц/818/4113/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Хорошевського О.М.
суддів - Бурлака І.В., Яцини В.Б.
за участю секретаря Пузікової Ю.С.
Учасники справи:
заявник -  ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області в особі Холодногірського районного відділу ДМС України у м. Харкові
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Желанової Оксани Борисівни, на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 червня 2020 року, постановлене суддею Вікторовим В.В. у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області в особі Холодногірського районного відділу ДМС України у м. Харкові про встановлення факту постійного проживання на території України,
УСТАНОВИВ:
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку окремого провадження із заявою, у якій просила встановити юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, Україна, у неповнолітньому віці в Україні станом на 24 серпня 1991 року. та станом на 13 листопада 1991 року.
В обґрунтування заяви посилається на те, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Харкові Української РСР, де провів все дитинство та юність. Його мати, ОСОБА_2 , у період з 02.08.1983 р. по 1988 рік була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , де проживала разом з ним. Особистого житла його родина не мала, тому мати разом з ним житло винаймала, що призвело до неодноразової переміни місця проживання. Крім того, його мати у період приблизно 1987 - 1993 роки працювала комірницею на заводі «Електромашина» разом з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Оскільки між жінками склалися теплі дружні стосунки, ОСОБА_3 стала хресною для нього та він зростав на її очах. Наприкінці 80-х років мати почала жити цивільним шлюбом з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який замінив йому батька. Також заявник зазначив, що до дитячого садка він не ходив, тому задокументований лише його шкільний період, а до школи він був зарахований у 1992 році та навчався до 2000 року. У цей період він з матір`ю та молодшими братом та сестрою проживав у приватному будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Територію України він ніколи не покидав, з міста Харків вперше виїхав до Донецької області аж після закінчення школи, у 2004 році. Однак, фактично позбавлений материнського піклування, а також, втративши свідоцтво про своє народження, він не мав змоги вчасно документуватися паспортом громадянина України. Відсутність свідоцтва про народження також стала однією з причин, чому він у 2004 році вирушив на пошуки матері. Всі зазначені факти та обставини, зокрема те, що за станом на 24 серпня та 13 листопада 1991 року заявник, який був на той час неповнолітнім, постійно проживав разом зі своєю матір`ю у місті Харкові, можуть підтвердити лише свідки.
Від встановлення факту проживання заявника в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року залежить можливість реалізувати передбачене Законом право особи звернутись до міграційної служби з заявою про встановлення належності до громадянства відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України». Отже, встановлення даного факту необхідне для підтвердження належності до громадянства України та отримання паспорту громадянина України у формі ID-картки. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02 червня 2020 року у задоволенні заяви відмовлено. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1  - адвокат Желанова О.Б.просить рішення суду першої інстанції скасувати, як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення яким задовольнити заяву в повному обсязі.
Скарга містить посилання на те, що через відсутність системної оцінки доказів у їх сукупності суд зробив неправильний висновок щодо невстановленості факту постійного проживання ОСОБА_1 в неповнолітньому віці в Україні за станом на 24 серпня 1991 року та за станом на 13 листопада 1991 року, адже наявні в справі докази у своїй сукупності безсумнівно підтверджують, що ОСОБА_1 народився та все своє життя від народження та до сьогодні проживав на території України, жодного разу не покидаючи її в тому числі у 1991 році, будучи малолітнім.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції виходив з того, що заявником беззаперечно не доведено факту постійного, безперервного проживання на законних підставах на території України за станом на 24 серпня 1991 року та за станом на 13 листопада 1991 року. 
Судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції.
Відповідно до норми ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:
1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:
1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України: 
1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У частині 1 статті 293 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, що визначено пунктом 5 частини 2 статті 293 Цивільного процесуального кодексу України.
Перелік фактів, які підлягають встановленню судом в окремому провадженні, викладений в частині 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України та не є вичерпним (частина 2 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України).
Так, відповідно до частини 2 вищевказаної норми права, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
З указаного вбачається, що законом передбачено вставлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Суд правильно вказав, що при вирішенні справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, постійного або безперервного проживання на території України слід керуватися нормами Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235 - ІІІ та Указом Президента України № 215/2001 від 27 березня 2001 року «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким було затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).
Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є:1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
Громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України (стаття 6 Закону України «Про громадянство України»).
Положеннями частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» визначено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», <…> а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. 
Абз. 1 п. 1 та абз. 2 п. 4 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України № 215/2001 від 27 березня 2001 року (далі по тексту - Порядок), передбачено, що для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку до територіального підрозділу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи в Україні.
Підпунктами «а» та «б» пункту 7 Порядку передбачено, що встановлення належності до громадянства України стосується, зокрема:
а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України;
б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту.
Пунктом 10 Порядку передбачено, що для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає:
а) заяву про встановлення належності до громадянства України;
б) копію свідоцтва про народження;
в) один із таких документів:
- довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;
- довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;
- документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року;
- копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала, проживала на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);
- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;
- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.
Якщо документи про встановлення належності до громадянства України подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року була неповнолітньою та проживала в Україні не з батьками (одним із них), а з іншим законним представником, подається також копія документа про встановлення опіки чи піклування.
У пункту 44 вказаного вище Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Районний суд безпідставно послався на те, що заявником не доведено факту проживання на території України станом на 24.08.1991 та на 13.11.1991.
Виходячи з правової фікції, передбаченої чинною на 1991 рік ч. 2 ст. 17 Цивільного кодексу УРСР, згідно з якою місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів та з огляду на те, що немає жодних даних про те, що батьки заявника позбавлялись батьківських прав чи з будь-якої іншої причини над дитиною встановлювалась опіка або ж дитина вилучалась з родини, у той час як обоє батьків проживали за станом на 13 листопада 1991 року за адресою: Харківська область. Нововодолазький район, с. Парасковія (довідки про проживання батьків містяться в матеріалах справи), місцем проживання на той час неповнолітньої ОСОБА_6 слід вважати за вищевказаним місцем проживання батьків.
За таких обставин висновки суду першої інстанції щодо недоведеності факту проживання заявника на території України станом на 24.08. 1991 та на 13.11.1991 не відповідають положенням ст.ст. 89, 263 ЦПК України, їх не можна вважати належним чином обґрунтованими.
Предметом вимог заявника було встановлення юридичного факту, який згідно наведеним нормам матеріального права дасть йому можливість звернутися до відповідних компетентних органів для вирішення питання про надання громадянства України.
Врахувавши вищевказані положення Закону України «Про громадянство України» та Порядку № 215, а також встановивши, що факт народження на території, яка в подальшому стала територією України підтверджено свідоцтвом про народження заявника, районний суд дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для встановлення зазначеного факту судовим рішенням з огляду на згадані положення ч. 2 ст. 17 Цивільного кодексу УРСР.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Харкові, про що свідчать свідоцтво про народження Серія НОМЕР_1 .
З 1992 по 2000 ОСОБА_1 навчався у Харківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 57 Харківської міської ради Харківської області.
Виходячи з того, що станом на 1991 рік ОСОБА_1 був неповнолітнім і не міг самостійно змінювати місце проживпння, судова колегія виходить з того, що у 1991 році він мешкав у м. Харкові.
Крім того, допитані як свідки судом першої інстанції в судовому засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 надали свідчення, що ОСОБА_1 за межі України не виїзджав.
Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

З огляду на викладене, судова колегія вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Желанової Оксани Борисівни задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 червня 2020 рокускасувати.
Заяву ОСОБА_1 - задовольнити.
Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, у неповнолітньому віці в Україні станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Головуючий                                                                              О.М. Хорошевський 
Судді:                                                                                   І.В. Бурлака 
В.Б. Яцина
Повний текст постанови складено 09 грудня 2020 року.