ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
18 листопада 2020 року           справа №200/6095/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:  судді-доповідача  Міронової Г.М., суддів:  Геращенка І.В., Компанієць І.Д., секретаря судового засідання Тішевського В.В., представника відповідача Зубара М.В.,  розглянув   у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу   представника позивача ОСОБА_1  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 20 серпня 2020 р. (у повному обсязі складено 21 серпня 2020 року у м. Слов`янськ) у справі  № 200/6095/20-а (головуючий І інстанції суддя Куденков К.О.)   за позовом    ОСОБА_2   до   Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях     про  визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити певні дії,
                                             В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_2 (далі – позивач) звернувся до суду з  позовною заявою до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях     (далі – відповідач) про  визнання протиправними дій відповідача щодо не надання довідки про нараховану та виплачену компенсацію вартості за неотримане речове майно за період служби з 20.07.2009 року по 27.11.2018 року, окремо за кожний рік служби, не нарахування та не виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за період служби з 20.07.2009 року по 01.03.2016 станом на день звільнення з військової служби 27 листопада 2018 року; зобов`язання відповідача надати йому довідку про нараховану та виплачену грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно за період служби з 20.07.2009 року по 27.11.2018 року, окремо за кожний рік служби; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно за період служби з 20.07.2009 року по 01.03.2016 року станом на день звільнення з військової служби 27 листопада 2018 року; стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з середньоденного грошового забезпечення, починаючи з 27.11.2018 року (а.с. 1-4).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 серпня 2020 року у задоволені позову відмовлено у повному обсязі (а.с. 95-98).
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та  ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування доводів зазначає, що відповідно до витягу з наказу начальника ГУ СБУ в Донецькій області  від 26.11.2018 року № 689-ос, майор ОСОБА_2 виключений зі списків особового складу з 27.11.2018 року.
29.05.2020 року він звернувся з заявою до ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно в період служби з 20.07.2009 року по 27.11.2018 року та надання відомостей щодо нарахованої та виплаченої грошової компенсації за речове майно за кожний рік служби. Листом від 01.06.2020 року йому було повідомлено, що у якості компенсації замість належного речового майна йому було нараховано 31124 грн., які були перераховані на картковий рахунок 19.03.2019 року.
Апелянт вважає відповідь неповною, не надано відомостей про нараховану та сплачену компенсацію за належне речове майно за період служби з 20.07.2009 року по 01.03.2016 року. Також зазначено про заборгованість за неотримані предмети речового майна. Вважає, що довідка не відповідає формі, яка наведена у додатку до Порядку № 178; атестат на речове майно не видавався; довідка від 26.11.2018 року не містить розрахунок суми компенсації за неотримане речове майно за період служби з 20.07.2009 року по 27.11.2018 року. Посилається на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду  від 23.08.2019 року  у справі  № 2040/7697/18.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Апелянт  у судове засідання не з`явився, представник позивача надіслав заяву про розгляд справи за відсутності  його та позивача.
Представник відповідача  проти доводів апеляційної скарги заперечував.
Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення  представника відповідача,  вивчив доводи апеляційної скарги, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про часткове  задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлені такі обставини. 
ОСОБА_2 проходив військову службу в Службі безпеки України з 20.07.2009 до 27.11.2018, що підтверджується довідкою ГУ СБУ від 20.07.2020 № 379 (а.с. 36).
Копія військового квитка позивача підтверджує, що йому присвоєне звання майора.
Позивач звільнений наказом голови Служби безпеки України від 16 листопада 2018 року № 1472-ос у запас Служби безпеки України через сімейні обставини (а.с. 11 зв бік).
Відповідно до витягу з наказу ГУ СБУ від 26.11.2018 № 689-01 ОСОБА_2 виключений зі списків особового складу з 27.11.2018 без надання права носіння військової форми одягу (а.с. 11).
13 вересня 2019 року позивач звернувся до відповідача з рапортом щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.
ОСОБА_2 звернувся до відповідача із заявою від 29.05.2020, в якій просив виплатити йому грошову компенсацію за речове майно за період служби з 20.07.2009 по 27.11.2018 і надати відомості щодо нарахованої та виплаченої грошової компенсації за речове майно окремо за кожний рік служби (а.с. 12).
З відповіді ГУ СБУ від 01.06.2020 № 78/2/15/Г-132/11/141 на заяву позивача від 29.05.2020 вбачається, що   ОСОБА_2 надані копії документів із відомостями, зокрема, щодо розміру нарахованої і виплаченої компенсації вартості за неотримане речове майно.
З доданої до позовної заяви довідки про вартість речового майна, що належить до виплати, випливає, що розмір грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, яка підлягає виплаті позивачу, становить 31124,86 грн., у тому числі 11757,23 грн. заборгованість за неотримані предмети речового майна станом на 01.05.2016.
Грошова компенсація вартості за неотримане речове майно в розмірі 31124,86 грн.  виплачена позивачу 19.03.2019, що підтверджується платіжним дорученням № 248 від 15.03.2019, реєстром перерахувань та особисті вклади і відповідною випискою з рахунку (а.с. 15).
До суду надана копія протоколу № 1 від 30.06.2016 наради щодо постановки на речове забезпечення військовослужбовців, які прибули на місце служби до Управління СБ України в Донецькій області в м. Маріуполь щодо з`ясування інформації про стан забезпечення речовим майном військовослужбовців, які прибули на місце служби до УСБ України в Донецькій області в м. Маріуполь, без даних щодо належності по речовому майну, які містилися в арматурних картках.
З копії протоколу № 2 від 30.06.2016 наради щодо постановки на речове забезпечення військовослужбовців, які прибули на місце служби до Управління СБ України в Донецькій області в м. Маріуполь випливає, що комісією прийняте рішення військовослужбовців поставити на речове забезпечення на підставі абзацу 5 а. 2.19 Наказу від 17.07.2014 № 396 (а.с. 37-39).
22 лютого 2017 року т.в.о. начальника Управління СБ України в Донецькій області затверджений акт щодо постановки на речове забезпечення військовослужбовців, які прибули на місце служби до Управління СБ України в Донецькій області в м. Маріуполь, яким комісією запропоновано зарахувати ті предмети речового майна військовослужбовців, які були належні їм за останні 3 роки, ураховуючи належність 2014 року включно. До списку таких військовослужбовців включений позивач (а.с. 40-42).
Також до суду надані копії карток обліку речового майна особистого користування позивача № 20 і № 232.
За довідкою-розрахунком про вартість майна, що належить до видачі станом на 29.02.2016, позивачу належить до видачі речове майно на загальну суму 11757,23 грн. (а.с. 46).
Довідка № 630 від 20.09.2017 свідчить, що позивачу належить до виплати 11757,23 грн. на підставі постанови КМУ від 28.10.2004 № 1444 (а.с. 47).
При вирішенні справи суд виходить з наступного.
Частиною 1 ст. 9-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції на момент звільнення позивача) передбачено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктами 20 і 28 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1444 (далі – Положення № 1444), яке втратила чинність 04.03.2016, було передбачено, що офіцерам, прапорщикам і мічманам за їх бажанням дозволяється (з дати виникнення права на отримання речового майна) замість одних предметів речового майна, передбачених нормами забезпечення, видавати інші, вартість яких не перевищує вартості предметів, що замінюються, або виплачувати за них грошову компенсацію.
Дія цього пункту поширюється на військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, після перших трьох років служби за умови подальшого продовження ними контракту.
Військовослужбовцям, які звільняються у запас або відставку без права носіння військової форми одягу, виплачується грошова компенсація за неотримане речове майно або за їх згодою видається речове майно на суму грошової компенсації пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання речового майна до дати підписання наказу про звільнення або закінчення контракту.
Також п. 4 Положення № 1444 передбачено, що речове майно відпускається військовим частинам у порядку, встановленому Міноборони та іншими центральними органами виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування, відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України норм забезпечення речовим майном військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час (далі - норми забезпечення речовим майном військовослужбовців), а також відповідно до затверджених Міноборони та іншими центральними органами виконавчої влади норм утримання цього майна на одного військовослужбовця (працівника) у військових частинах або на одне ліжко в лікувальних закладах.
Кабінет Міністрів України постановою від 16  березня 2016 року затвердив Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178).
Пунктами 2, 3 Порядку № 178, визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема, й звільнення з військової служби.
Пунктами 4 і 5 Порядку № 178 передбачено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік (п. 7 Порядку № 178).
За змістом абзаців першого, третього пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби (далі - Положення № 1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Пунктом 2.19 розділу ІІ Порядку відпуску речового майна та застосування норм забезпечення речовим майном у мирний час в Службі безпеки України, затвердженого наказом Центрального управління Служби безпеки України від 17.07.2014 № 396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 1 серпня 2014 року за № 901/25678 (далі – Порядок 396), який був чинний до 13.01.2017, передбачено, що зарахування військовослужбовця на речове забезпечення у разі неможливості надання ним атестата на речове майно (спеціальне обмундирування) при ліквідації органу, підрозділу, закладу СБУ або військової частини інших утворених відповідно до законів України військових формувань (правоохоронних органів), де він раніше проходив військову службу, або неможливості отримання облікових даних з органу, підрозділу, закладу (військової частини), де він знаходився на речовому забезпеченні, здійснюється на підставі наказу начальника органу, підрозділу, закладу.
З метою встановлення наявності у військовослужбовця речового майна за минулі роки комісією у складі співробітників господарського, фінансового, кадрового підрозділів, а також співробітника ВБ здійснюється опитування такого військовослужбовця, вживаються інші заходи щодо з`ясування відповідної інформації та за результатами складається акт прийому речового майна.
Акт прийому речового майна підписується всіма членами комісії та затверджується начальником органу, підрозділу, закладу.
На підставі акта прийому речового майна заповнюється картка обліку речового майна особистого користування, форма якої наведена у додатку 11 до цього Порядку.
У разі неможливості визначення забезпеченості військовослужбовця речовим майном належними предметами речового майна вважаються предмети, які були йому належні за останні три роки.
При розрахунку забезпеченості застосовуються норми забезпечення, які були встановлені нормативно-правовими актами, чинними на день зарахування військовослужбовця на речове забезпечення.
Пунктами 1 і 3 розділу ІV Інструкції про речове забезпечення військовослужбовців Служби безпеки України в мирний час та особливий період, затвердженого наказом Центрального управління Служби безпеки України від 10.11.2016 № 584, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 грудня 2016 року за № 1639/29769 (далі – Інструкція № 584), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що військовослужбовців зараховують на речове забезпечення на підставі: атестата на речове майно, форма якого наведена у додатку 10 до цієї Інструкції; наказу про прийняття на військову службу до підрозділу, органу, закладу.
Підставою для зарахування на речове забезпечення вперше військовослужбовців або осіб, призваних із запасу, є наказ про прийняття на військову службу до підрозділу, органу, закладу.
Зарахування військовослужбовця на речове забезпечення у разі неможливості надання ним атестата на речове майно при ліквідації підрозділу, органу, закладу, у якому він раніше проходив військову службу, або неможливості отримання облікових даних з підрозділу, органу, закладу, у якому він знаходився на речовому забезпеченні, тощо здійснюється на підставі наказу про прийняття на військову службу до підрозділу, органу, закладу.
У разі відсутності у військовослужбовця атестата на речове майно проводяться такі заходи.
Рішенням начальника підрозділу, органу, закладу, у якому військовослужбовець буде зарахований на речове забезпечення, створюється комісія у складі співробітників господарського підрозділу та підрозділів фінансового і кадрового забезпечення, а також представника Управління внутрішньої безпеки СБУ (далі - УВБ).
Комісія вживає усіх можливих заходів щодо з`ясування інформації про стан речового забезпечення військовослужбовця та за результатами складає акт прийому речового майна.
Акт прийому речового майна, складається у довільній формі, підписується всіма членами комісії та затверджується начальником підрозділу, органу, закладу, до якого зараховано військовослужбовця на речове забезпечення.
На підставі акта прийому речового майна заповнюється картка обліку речового майна особистого користування, форму якої наведено у додатку 11 до цієї Інструкції.
У разі неможливості визначення забезпеченості військовослужбовця речовим майном належними предметами речового майна вважаються предмети, що були належні йому до видачі за останні три роки згідно з нормами, які встановлені щодо відповідної категорії військовослужбовців на день проведення розрахунків.
Відповідно до п. 29 розділу ІV Інструкції № 584 військовослужбовці, які звільняються у запас або відставку, за бажанням можуть отримати речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, у порядку, визначеному цією Інструкцією, або грошову компенсацію за нього на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку 15 до цієї Інструкції, у Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178.
Військовослужбовцям виплата грошової компенсації за неотримане речове майно здійснюється тим підрозділом фінансового забезпечення підрозділу, органу, закладу, який проводить остаточні розрахунки при звільненні, на підставі довідки, виписаної господарським підрозділом підрозділу, органу, закладу, у якому військовослужбовець перебував на речовому забезпеченні.
Наказом Центрального управління Служби безпеки України від 10.11.2016 № 585 затверджені Норми забезпечення речовим майном військовослужбовців Служби безпеки України в мирний час та особливий період. При цьому установлено, що ці норми підлягають застосуванню з 01.03.2016.
Таким чином, аналіз норм статті 9-1 Закону № 2011-XII, абзаців першого, третього пункту 242 Положення № 1153/2008, а також пунктів 2, 3 Порядку № 178, в редакції, чинній на момент звільнення позивача з військової служби, свідчить, що позивач мав право на грошову компенсацію замість неотриманого речового майна при звільненні з військової служби.
У зв`язку з неможливістю визначення забезпеченості позивача речовим майном належними предметами речового майна вважаються предмети, що були належні йому до видачі за останні три роки згідно з нормами, які встановлені щодо відповідної категорії військовослужбовців на день проведення розрахунків.
Таким чином, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
ОСОБА_2 звертався до відповідача із заявою від 29.05.2020, в якій просив виплатити йому грошову компенсацію за речове майно за період служби з 20.07.2009 по 27.11.2018 і надати відомості щодо нарахованої та виплаченої грошової компенсації за речове майно окремо за кожний рік служби. 
Позивачу були надані копії документів із відомостями, зокрема, щодо розміру нарахованої і виплаченої компенсації вартості за неотримане речове майно.
Грошова компенсація вартості за неотримане речове майно в розмірі 31124,86 грн.  виплачена позивачу 19.03.2019, що підтверджується платіжним дорученням № 248 від 15.03.2019, реєстром перерахувань та особисті вклади і відповідною випискою з рахунку (а.с. 15).
З наведених матеріалів справи вбачається, що відповідачем ураховані три роки періоду служби позивача,  за інший період в ГУ СБУ відсутні відповідні облікові данні, оскільки облікові документи вибули з володіння відповідача  у зв`язку з захопленням адмінбудівлі членами незаконних збройних формувань, що є загальновідомим фактом. 
Жодних належних доказів або обґрунтованих доводів, які б спростовували зазначене, до суду не надано.
Надана позивачу довідка про вартість речового майна, що належить до виплати, відповідає додатку 15 до Інструкції № 584. При цьому, сума в розмірі 19367,63 грн. розрахована на підставі затверджених наказом Центрального управління Служби безпеки України від 10.11.2016 № 585 норм забезпечення речовим майном військовослужбовців Служби безпеки України в мирний час та особливий період, а сума в розмірі 11757,23 грн. на підставі норм, що підлягали застосуванню до 01.03.2016.
Наведеними нормативно-правовими актами не передбачено складання довідок (відомостей) про вартість речового майна, що належить до виплати, за кожний окремий рік служби військовослужбовця.
Таким чином, відповідь відповідача містила повні дані про розмір нарахованої та виплаченої позивачу грошової компенсації замість належного речового майна.
Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у заяві від 29.05.2020 року не порушувались окремі питання про надання довідки або про надання інформації щодо розрахунку компенсації.
Посилання позивача на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду  від 23.08.2019 року  у справі № 2040/7697/18, є недоречною, оскільки обставини у цій справі не є тотожними  обставинам даної справи.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог у частині про визнання протиправними дій відповідача щодо не надання позивачу довідки про нараховану та виплачену компенсацію вартості за неотримане речове майно за період служби з 20.07.2009 року по 27.11.2018 року, окремо за кожний рік служби, не нарахування та не виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за період служби з 20.07.2009 року по 01.03.2016 станом на день звільнення з військової служби 27 листопада 2018 року; зобов`язання відповідача надати позивачу довідку про нараховану та виплачену грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно за період служби з 20.07.2009 року по 27.11.2018 року, окремо за кожний рік служби та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно за період служби з 20.07.2009 року по 01.03.2016 року станом на день звільнення з військової служби 27 листопада 2018 року.
Аналогічні положення застосування норм права сформульовані в постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 803/1609/17, від 24 жовтня 2018 року у справі № 803/963/17.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на  користь позивача  середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з середньоденного грошового забезпечення, починаючи з 27.11.2018 року, суд виходить з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на  користь позивача  середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,  суд першої інстанції виходив з того, що  грошова компенсація вартості за неотримане речове майно не є складовою грошового забезпечення військовослужбовця СБУ.
Суд апеляційної інстанції з зазначеним твердженням погоджується частково з огляду на наступне.
Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.
Разом з тим, даними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.
За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми  Кодексу законів про працю України  підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Закріплені у статтях  116,  117 Кодексу законів про працю України  норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (ст. 116 КЗпП України).
Враховуючи те, що спеціальним законодавством не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах,  правомірним є можливість застосування норм статті  116  та  117 КЗпП України  як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні  передбачений  статею  117 КЗпП України.
Суд звертає увагу на те, що  виключення позивача зі списку особового складу військової частини відбулося без проведення остаточного з ним розрахунку. При  цьому письмової згоди на такі дії позивач не давав, що не спростовується відповідачем.
Матеріалами справи підтверджено, що грошова компенсація вартості за неотримане речове майно в розмірі 31124,86 грн.  виплачена позивачу 19.03.2019, що підтверджується платіжним дорученням № 248 від 15.03.2019, реєстром перерахувань та особисті вклади і відповідною випискою з рахунку (а.с. 15).
Так, передбачена  статтею 117 КЗпП України  відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення. 
Аналізуючи вищезгадані норми матеріального права, Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) прийшов до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Зазначений висновок також узгоджується з правовою позицією, викладеною у  постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 825/598/17, від 29.07.2020 року у справі № 1.380.2019.003696.
За правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.
За наслідком розгляду справи № 821/1083/17 від 26.02.2020 Велика Палата Верховного Суду сформулювала такі висновки:
- умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;
- під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);
- аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;
- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
Відповідно до статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Відповідно до довідки про вартість речового майна, що належить до видачі позивачу від 26.11.2018 року № 689-ос, загальна сума компенсації становить 31124, 86 грн. (а.с. 14).
Отже, враховуючи, що матеріалами справи підтверджується виключення позивача зі списків особового складу військової частини - 27.11.18 р. та проведення остаточного розрахунку з ним лише 19.03.19 р., колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем порушено приписи ст. ст. 116, 117 КЗпП України в частині строків виплати позивачу грошової компенсації вартості за не отримане речове майно у сумі 31124, 86  грн.
Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.95 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100).
Разом з тим, суд звертає увагу на те, що грошова компенсація вартості за неотримане речове майно не є складовою грошового забезпечення військовослужбовця СБУ.
Приписами частини першої статті 8 Конституції України встановлено: в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.
ЄСПЛ трактує поняття «якість закону» таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170).
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Аналогічний правовий висновок сформований в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі 821/1083/17.
У справі, що розглядається, суд бере до уваги обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, а це звернення позивача до суду майже через два роки після звільнення, що штучно збільшувало розмір грошової компенсації за затримку розрахунку при звільненні.
Таким чином,  суд апеляційної інстанції  приходить до висновку про  стягнення  з  Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях    на користь ОСОБА_2  суму грошової  компенсації за час затримки розрахунку при звільненні 2000 грн. (дві тисячі грн.).
Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З урахуванням наданих доказів, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 195, 250, 310, 315, п. 4 ч. 1 ст. 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

                                      П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  представника позивача Линнік Вікторії Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 20 серпня 2020 р.   –  задовольнити частково.
Рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 20 серпня 2020 р.   у справі  № 200/6095/20-а – скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях   на   користь ОСОБА_2  заробітку за  час затримки розрахунку при звільненні. 
В цій частині прийняти нову постанову.
Позовні вимоги ОСОБА_2   до   Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях  про визнання протиправними дії Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях  щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_2   грошової компенсації за час затримки розрахунку при звільненні  –  задовольнити частково.
Стягнути  з  Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях  (код ЄДРПОУ 20001504,  місцезнаходження:  84300, Донецька обл., місто Краматорськ, вул. Ярослава Мудрого, будинок 56) на користь ОСОБА_2  (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні 2000 грн. (дві тисячі грн.).
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.  
Повний текст постанови складений 19 листопада 2020 року.

Головуючий                                                                               Г.М. Міронова 

Судді:                                                                                                   І.В. Геращенко

                                                                                                             І.Д. Компанієць