Справа № 154/1359/20 	Головуючий у 1 інстанції: Чишій С. С. 	
Провадження № 22-ц/802/1218/20  Категорія: 39 	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
29 грудня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного письмового провадження, без виклику учасників справи в місті Луцьку цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 12 жовтня 2020 року, 
В С Т А Н О В И В:
Позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 08.02.2008 року між ПАТ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк", та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №б/н, за умовами якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який в подальшому було збільшено до 2000 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач вказує, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між нею та банком договір кредиту. За вищевказаним договором відповідач зобов`язувалася щомісячно повертати заборгованість за кредитом, яка складалася із заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими виплатами. Банк виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, проте ОСОБА_3 користувалась кредитними коштами, але не дотримувалась умов кредитного договору щодо його погашення, допускаючи систематичне порушення термінів повернення кредиту. 
Позивач зазначав, що у зв`язку з несвоєчасним погашенням заборгованості за кредитом станом на 31.03.2020 року за відповідачкою рахується заборгованість у сумі 96502,48 грн, з яких: 2638,51 грн - прострочене тіло кредиту, 947,28 грн - нараховані на прострочений кредит відсотки згідно зі ст.625 ЦК України, 87 845,13 грн - пеня, 500,00 грн - фіксований штраф та 4 571,55 грн - штраф (процентна складова).
У зв`язку з вищевикладеним позивач просив стягнути з відповідача у користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитом №б/н від 08.02.2008 року у сумі 96502,48 грн та 2102 грн судового збору.
Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 12 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмолено.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути судові витрати. 
Разом з тим, апеляційна скарга мотивована тим, що позивач довів належними та допустимими доказами заявлені вимоги, проте суд не дав належної оцінки зібраним у справі доказам, тому помилково відмовив у задоволенні позову. Разом з тим, відповідач, яка частково виконувала умови кредитного договору та сплачувала заборгованість, не заперечувала щодо позову, розмір визначеної позивачем заборгованості не оспорювала, контррозрахунку не навела, факту укладення кредитного договору та отримання коштів не спростувала.
Банк у скарзі вказує, що відповідач підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, на підставі якої їй відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку зі встановленням кредитного ліміту в розмірі 250 грн, який у подальшому збільшений до 2000 грн.
Зазначає, що відповідачка після отримання картки здійснювала дії щодо проведення її активації, користувалася карткою, а також отримувала кредитні кошти з власної ініціативи. Банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином між банком і відповідачем укладено кредитний договір, який ніким не оспорений, а отже є всі законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача. Крім того, користування кредитними коштами підтверджується розрахунком заборгованості та випискою з рахунку.
Покликається на те, що саме по собі неознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеним кредитного договору. Відсутність підпису боржника на відповідних Тарифах, Умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, оскільки суть договору приєднання полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.
Крім того зазначає, що суд не надав належної оцінки тій обставині, що відповідачка підписала довідку про умови кредитування, якою погоджено відсоткову ставку та умови й порядок нарахування неустойки. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Відповідно до положень ч.ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з огляду на таке.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду у повній мірі не відповідає.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів надання позичальнику грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором, зокрема щодо тіла кредиту, розміру процентів за ст.625 ЦК, відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді пені та штрафу, а також порядку їх нарахування.
Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції в повній мірі не можна, оскільки вони в частині вимог щодо тіла кредиту не відповідають фактичним обставинам справи та нормам закону.
Згідно з частинами першою – п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (стаття 1054 ЦК України).
Зі змісту позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що позивач покликається на ті обставини, що 08.02.2008 року між ПАТ «ПриватБанк» та відповідачкою ОСОБА_4 (пізніше змінила прізвище на ОСОБА_5 ) було укладено кредитний договір №б/н, за умовами якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
Договір укладено у формі анкети-заяви.
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між нею та банком кредитний договір. 
За вищевказаним договором відповідач зобов`язувалася щомісячно повертати кредитну заборгованість, яка складалася із заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами. У заяві про надання кредиту зазначено, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, вказано валюту кредиту - гривня, тип картки - універсальна, кредитний ліміт - 250 грн та базову відсоткову ставку - 3% на місяць із розрахунку 360 днів у році. Також зазначено про видачу кредитної картки № НОМЕР_1 (а.с.27).
При цьому 08.02.2008 року відповідачка своїм підписом посвідчила ознайомлення з довідкою про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" (далі – Умови).
Цією довідкою визначено тип кредитної лінії – відновлювальний; базова процентна ставка в місяць UAН - 3,0 %, що нараховується на залишок заборгованості з розрахунку 360 днів у році; розмір щомісячного платежу - 7 % від заборгованості, але не менше 50 гривень і не більше залишку заборгованості, до 25 числа кожного місяця, наступного за звітним; комісія за зняття готівки у пунктах Приватбанку - 3 % від суми операції; комісія за несвоєчасне погашення заборгованості (при виникненні прострочки на суму більше 50,00 гривень) - 1% від загальної суми заборгованості, але не менше 10 гривень в місяць; процентна ставка (в місяць) на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування – 4,5 %; комісія за безготівковий платіж – 2 %(а. с. 28).
Як вказує позивач, у зв`язку із порушенням позичальником зобов`язань за кредитним договором відповідно до розрахунку банку, станом на 31.03.2020 року утворилася заборгованість, яку банк просив стягнути, у розмірі 96 502,48 гривень, з них: за простроченим тілом кредиту – 2 638,51 гривень, за нарахованими на прострочений кредит відсотками згідно зі ст.625 ЦК України – 947,28 гривень, за пенею – 87 845,13 гривень, за фіксованим штрафом – 500,00 гривень, за процентним штрафом – 4 571,55 гривень.
Доводи апелянта про те, що місцевим судом при винесенні рішення не було прийнято до уваги надані позивачем письмові докази, не надано їм належної оцінки в порядку ст. 89 ЦПК України, зокрема не враховано змісту виписки з рахунку, а також анкети - заяви, в якій зазначено базову процентну ставку, та довідки про умови кредитування, де зазначено розмір процентів, щомісячних платежів, від 08.02.2008 року, підписаних відповідачкою, не є повністю обґрунтованими та лише частково підтверджуються матеріалами справи.
Як визначено у статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно із частиною першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. 
Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за договором, просив стягнути тіло кредиту, проценти за ст.625 ЦК України, пеню та штрафи.
Як на підставу своїх позовних вимог про погашення заборгованості за договором, позивач посилався на витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», які не підписані ОСОБА_3 .
При цьому, в матеріалах справи відсутні докази, що саме додані до позовної заяви Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також Умови та правила надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» розуміла ОСОБА_3 , ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення пені та штрафів за невиконання кредитного договору, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.
Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», в частині стягнення з боржника пені, та штрафів задоволенню не підлягають, врахувавши при цьому й ті обставини, що банк не заявляв позовних вимог до відповідача про стягнення процентів ні в розмірі, визначеному сторонами в анкеті-заяві та в довідці про умови кредитування, що були підписані обома сторонами, - 3% на місяць, ні на рівні облікової ставки Національного банку України.
Як видно з позовної заяви, банк просив стягнути проценти в сумі 947,28 грн у порядку ст. 625 ЦК України. Із розрахунку, приєднаного банком до справи, вбачається, що такі проценти банком нараховувалися за період з 01.10.2019 року по 31.03.2020 року, однак за процентною ставкою 69,6% та 86,4 % (а.с.18-19). Проте, самим же банком надано суду довідку (без номера і дати) про видані ОСОБА_4 картки та термін їх дії, якою стверджено, що термін дії останньої картки за номером НОМЕР_2 закінчився в лютому 2018 року (а.с.26). Крім того, нарахування процентів за ст.625 ЦК України у вказаному розмірі нічим не обумовлено і банком не обгрунтовано.
Отже, в цій частині також вимоги банку не підлягають до задоволення як не доведені позивачем. 
Разом з тим, не можна погодитися з висновком суду в частині відмови у стягненні заборгованості за тілом кредиту, враховуючи наступне.
       Судом встановлено, що між банком та ОСОБА_6 укладений кредитний договір у вигляді заяви-анкети від 08.02.2008 року, в якій міститься позначка про видачу відповідачці кредитної картки «Універсальна» (номер картки НОМЕР_1 ) та пін-конверт до неї; кредитний ліміт встановлений в сумі 250,00 гривень, базова відсоткова ставка – 3 % на місяць із розрахунку 360 днів у році; термін дії кредитного ліміту збігається із терміном дії платіжної картки; погодилась із тим, що Банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити чи анулювати кредитний ліміт.
08.02.2008 року відповідач також своїм підписом посвідчила ознайомлення з довідкою про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду". 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.76 ЦПК України). 
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       При цьому, банк вказував на те, що виходячи з виписки по картковому рахунку, позичальник користувалася кредитними коштами та частково виконувала свої кредитні зобов`язання щодо повернення цих коштів.
Такі обставини справи були встановлені і під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судом першої інстанції).
Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.
Такого ж висновку дійшов і Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/343/17, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц та від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц.
Проте, відмовляючи в задоволенні вимог у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд не дослідив належним чином надану позивачем виписку по картковому рахунку у співвідношенні до розрахунку заборгованості та не спростував належним чином викладені банком доводи по суті заявлених у цій справі вимог.
Разом з тим, як убачається із банківської виписки з рахунку, позичальник, починаючи 10 лютого 2008 року, отримувала кредитні кошти, поповнювала готівкою картковий рахунок та погашала кредит, тобто активно користувалась банківськими послугами, в тому числі через банкомати позивача та в торгових закладах. 
Враховуючи зазначені обставини та надані суду докази, суд доходить висновку, що заборгованість за тілом кредиту, яка становить 2 638 гривні 51 коп., підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
У зв`язку з викладеним, апеляційний суд доходить висновку про те, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а з відповідача підлягає стягненню за договором № б/н від 08.02.2008 року заборгованість за тілом кредиту у розмірі 2638 гривні 51 коп. 
Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на результат розгляду апеляційної скарги, оскільки позовні вимоги задоволено частково, враховуючи пропорційність розподілу судових витрат та в порядку ч.13 ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ ПриватБанк» підлягають стягненню судові витрати за звернення з позовом до суду та з апеляційною скаргою в сумі 143,46 грн. 
       За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи є дата складення повного судового рішення.
       Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 376, 382,384 ЦПК України, суд
               П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк задовольнити частково.
Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 12 жовтня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та зі сплати відсотків скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» за кредитним договором б/н від 08.02.2008 року 2638 (дві тисячі шістсот тридцять вісім) грн 51 коп. заборгованості за тілом кредиту та 143 (сто сорок три) грн 46 коп. понесених судових витрат.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України. 
       Повний текст постанови складено 29 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді