Номер провадження: 22-ц/813/5978/20 
Номер справи місцевого суду: 496/2830/19
Головуючий у першій інстанції Буран В. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.09.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Князюка О.В., Заїкіна А.П.,
за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дягілева Вячеслава Васильовича на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 січня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області, ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку,
                        В С Т А Н О В И В:
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Біляївського районного суду Одеської області з позовною заявою до Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області, ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, загально площею 56,6 кв. м., у тому числі житловою площею 37,5 кв. м., з господарським будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , мотивуючи це тим, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого секретарем комітету Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області 19 липня 1984 року, зареєстрованого в реєстрі за № 52, позивач є власником 1/2 житлового будинку з надвірною спорудою – літньою кухнею, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Маяківської сільської ради № 70 від 14 листопада 1996 року позивачу передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,06 га, на якій розташована 1/2 частина зазначеного житлового будинку. 19 червня 2019 року КП «Захарівське бюро технічної інвентаризації» Захарівської районної ради Одеської області на належну позивачу на праві власності 1/2 частину житлового будинку виготовлено технічний паспорт. В липні 2019 року позивач звернулась до нотаріальної контори з приводу відчуження належної їй 1/2 частини вказаного житлового будинку, надавши нотаріусу всі необхідні документи. Проте, нотаріус в усній формі відмовив позивачу у посвідченні договору дарування на зазначену частину житлового будинку через наявні розбіжності щодо об`єкту нерухомого майна в договорі купівлі-продажу житлового будинку від 19 липня 1984 року та технічному паспорті на будинок і довідці КП «Захарівське бюро технічної інвентаризації». Як зазначила позивач, внаслідок допущеної в договорі купівлі-продажу помилки, вона позбавлена можливості розпоряджатися належною їй 1/2 частиною житлового будинку, а саме здійснити відчуження даної частини будинку, що на її думку, є істотним порушення її цивільних прав. У зв`язку з чим, позивач звернулась до суду з даним позовом. 
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 27 січня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Дягілев В.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 січня 2020 року та ухвалити постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи,  ОСОБА_1 , Маяківська сільська рада Біляївського району Одеської області, ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, про причини не явки суду не повідомили.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду. 
Враховуючи наведене колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності належним чином повідомлених сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. 
       Зазначеним вимогам законодавства рішення суду першої інстанції відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його безпідставності та з недоведеності обставин, на які позивач посилався в обґрунтування заявлених вимог про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:
- відповідно до договору купівлі-продажу від 19.06.1984 року ОСОБА_1 придбала житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстровано за АДРЕСА_2 в погосподарській книзі виконкому Маяківської сільської ради (а. с. 6);
- рішенням Маяківської сільської ради № 70 від 14.11.1996 року позивачці також було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0.06 га. для обслуговування та будівництва житлового будинку, яка розташована у АДРЕСА_1 (а. с. 7);
- відповідно довідки наданої виконкомом Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області від 11.06.2019 року № 1136 ОСОБА_1 належить Ѕ частина житлового будинку по АДРЕСА_1 , про що зроблено відповідний запис № 3/0210 в погосподарській книзі, а інша Ѕ частина житлового будинку належить ОСОБА_2 про що зроблено запис № 3/0209 (а. с. 15);
- згідно з довідкою Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області від 11.06.2019 року № 1135 ОСОБА_1 є власником Ѕ частини вищевказаного будинку, за вказаною адресою зареєстровано та проживають чотири громадянина (а. с. 16);
- на замовлення ОСОБА_1 КП «Захарівським БТІ» Захарівської районної ради Одеської області було виготовлено технічний паспорт на належну їй Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями, відповідно до якого за адресою: АДРЕСА_1 - розташовані: житловий будинок загальною площею 56.6 кв. м., житловою площею – 37,5 кв. м. та господарськими будівлями та спорудами: літньою кухнею – 38,6 кв. м., підвалу – 15.2 кв. м., коморою -17,9 кв. м., цистерни та огорожі, також керівником КП «Захарівське БТІ» повідомлено про проведену реконструкцію житлового будинку, що полягала у збільшенні житлової площі будинку на 10.5 кв. м., шляхом побудови у 1991 році: підвалу, комори та цистерні, які не зазначені в договорі купівлі-продажу від 19.06.1984 року (а. с. 8-14).
Відповідно до ч. ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Обгрунтовуючи заявлені вимоги про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , позивач посилалася на те, що:
- нотаріус в усній формі відмовив їй у посвідченні договору дарування на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 через наявні розбіжності щодо об`єкту нерухомого майна в договорі купівлі-продажу житлового будинку від 19 червня 1984 року та технічному паспорті на будинок і довідці КП «Захарівське бюро технічної інвентаризації»;
- внаслідок допущеної в договорі купівлі-продажу від 19.06.1984 року помилки відносно розміру частки (вказівки на придбання нею цілої одинці замість 1/2 частини), вона позбавлена можливості здійснити відчуження належною їй Ѕ частиною будинку.
При цьому в якості правової підстави задоволення заявлених вимог позивач посилалася на ст. 392 ЦК України. 
За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом зазначеної норми судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача таке право, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
В разі невідповідності правовстановлюючого документа іншим документам, що підтверджують дійсний розмір частки у праві спільної власності, що перешкоджає позивачу у реалізації ним права власності (в тому числі розпорядження) і неможливості іншим шляхом відновити порушене право, яке оспорюється і не визнається іншими особами (іншою особою), останній звертається до суду з відповідним позовом про визнання права власності в порядку ст. 392 ЦК України.
Тобто, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності за ст. 392 ЦК України у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно, оскільки підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до зазначеної норми є саме оспорення або невизнання права, а не намір набути таке право за рішенням суду. 
Як встановлено судом першої інстанції, позивачем не доведено того, що відповідач – Маяківська сільська рада оспорює (не визнає) право власності позивача на спірне нерухоме майно і невідповідність розміру частки у праві власності позивача на домоволодіння у договорі купівлі-продажу від 19.06.1984 року (ціла одиниця) та у довідці Маяківської сільської ради від 11.06.2019 року з посиланням на запис у погосподарській книзі № 3/0210 (1/2 частина будинку), що підтверджується реєстрацією договору від 19.06.1984 року у погосподарській книзі виконкому Маяківської сільської ради народних депутатів № 11/979 19.06.1984 року.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник Маяківської сільської ради подав заяву, в якій погодився з заявленим позовом і не заперечував проти його задоволення (а. с. 27).
Доказів про невизнання, оспорювання та порушення Маяківською сільською радою прав ОСОБА_1 на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 , позивачем не надано. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що зі змісту довідки Маяківської сільської ради від 11.06.2019 року вбачається, що власником іншої частини будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 будучи залученою до участі у справі в якості співвідповідача надала заяву про визнання заявлених ОСОБА_1 позовних вимог про визнання права власності на Ѕ частину будинку.
Доказів про невизнання, оспорювання та порушення ОСОБА_2 прав ОСОБА_1 на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 , позивачем не надано. 
При цьому, обставини неможливості відновлення позивачем правовстановлюючого документу з дійсним розміром її частки у праві власності на домоволодіння також не можуть обґрунтовувати порушення прав позивача як власника Ѕ частини спірного об`єкту нерухомості у даному спорі про визнання права власності, оскільки, як встановлено судом першої інстанції, позивачем не доведено, що остання не змогла реалізувати своє право на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом через невідповідність правовстановлюючого документу з визначеною Ѕ часткою у праві власності, зокрема, отримала відмову у вчиненні того чи іншого правочину (договору дарування тощо) або були інші перешкоди у реалізації своїх прав з боку Маяківської сільської ради або ОСОБА_2 .
При цьому позивачем не заявлено клопотання для витребування судом відомостей про факт звернення позивача до нотаріуса з приводу відчуження належної їй частини будинку та про наявність усної відмови нотаріуса у здійсненні такого правочину з обґрунтування підстав відмови. 
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком районного суду щодо відсутності підстав для задоволення позову про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, оскільки позивачем не доведено порушення, невизнання та/або оспорювання його прав власника спірного нерухомого майна відповідачами – Маяківською сільською радою та ОСОБА_2 , як і не доведено того, що невідповідність розміру частки у праві власності на будинок між правовстановлюючим документом 1984 року та записом у погосподарській книзі, на якій міститься посилання у довідці від 11.06.2019 року, перешкоджає у реалізації останньою права на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом нерухомого майна, зокрема часткою у праві власності, яка формально є меншою ніж право власності на будинок в цілому, про що зазначено у правовстановлюючому документі 1984 року. 
Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував.
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -
       П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дягілева Вячеслава Васильовича - залишити без задоволення.
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 січня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складений: 07.10.2020 року. 

Головуючий                  О.М. Таварткіладзе 
Судді:                 О.В. Князюк
               А.П. Заїкін