КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року                                                                                                      місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 761/35818/19
номер провадження: 22-ц/824/7565/2020 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.
за участю секретаря - Орел П.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 - адвоката Веретільник Ольги Сергіївни на рішення Шевченківського районного суду міста Києвавід 25 лютого 2020 року у складі судді Мальцева Д.О., у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2019 року  ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про захист честі гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, у якому просив визнати недостовірною та такою, що порушує честь, гідність, ділову репутацію позивача, інформацію, поширену відповідачем на його особистій сторінці в соціальній мережі «Facebook»: ІНФОРМАЦІЯ_1 за посиланнями:
1) ІНФОРМАЦІЯ_2 у публічному повідомленні, поширеному 02 вересня 2019 о 07 год 21 хв., а саме наступні твердження: «Заместителем начальника управления является ОСОБА_2 . Вот ссылки на расследования уважаемых изданий по нему:

ІНФОРМАЦІЯ_6. ІНФОРМАЦІЯ_7. ІНФОРМАЦІЯ_8 ».
«Это подтверждает мой инсайд, что в новый орган может перебежать ОСОБА_2 ».
«…учитывая ситуацию с давлением на профессора журналистики ОСОБА_3 , которое осуществляется силами и в угоду ОСОБА_2 ,…»;
2) ІНФОРМАЦІЯ_4 у публічному повідомленні, поширеному 03 вересня 2019 о 06 год 19 хв., а саме наступні твердження: «Такие как ОСОБА_2 просто дискредитируют любую реформу.»
Зобов`язати відповідача у строк 5 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням, спростувати поширену ним недостовірну інформацію, шляхом оприлюднення на його особистій сторінці в соціальній мережі «Facebook»: ІНФОРМАЦІЯ_1 у такий самий спосіб як вона була поширена, інформацію під заголовком «Спростування» наступного тексту щодо кожної публікації:
1. «Спростування.
Інформація, що була поширена ІНФОРМАЦІЯ_5 о 09 год 21 хв. за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 у публічному повідомленні, а саме наступні твердження: «Заместителем начальника управления является ОСОБА_2 . Вот ссылки на расследования уважаемых изданий по нему:

ІНФОРМАЦІЯ_6. ІНФОРМАЦІЯ_7. ІНФОРМАЦІЯ_8 ».
«Это подтверждает мой инсайд, что в новый орган может перебежать ОСОБА_2 ».
«…учитывая ситуацию с давлением на профессора журналистики ОСОБА_3 , которое осуществляется силами и в угоду ОСОБА_2 ,…», є недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 ».
2. «Спростування.
Інформація, що була поширена ІНФОРМАЦІЯ_5 о 06 год 19 хв. за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_4 у публічному повідомленні, а саме наступне твердження: «Такие как ОСОБА_2 просто дискредитируют любую реформу.» є недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 ».
Позовна заява мотивована тим, що відповідачемОСОБА_1 на своїй сторінці в соціальній мережі «Facebook» у вказаних публікаціях було поширено невизначеному колу осіб інформацію, що стосується, в тому числі, й позивача. Вказував,  що відповідач поширив у своїх публікаціях посилання на інформаційні матеріали інтернет -видань, які містять недостовірні відомості про нього. Зокрема, поширена відповідачем інформація дає підстави читачу вважати про перебування позивача на посаді в економічному підрозділі Національної поліції, що не відповідає дійсності, оскільки позивач з серпня                 2017 році перебуває на посаді заступника начальника управління - начальника відділу Головного слідчого управління Національної поліції. Також не відпадають дійсності й інші відомості, розміщенні за посиланнями на зазначені відповідачем інтернет - видання, що стосуються позивача. Крім того, позивач вважав, що не відповідають дійсності й твердження відповідача в своїх публікаціях, що позивач здійснював тиск на професора журналістики ОСОБА_3 , оскільки останній жодних подібних дій не вчиняв. Зазначав, що висловлювання відповідача про те, що: «Такие как ОСОБА_2 просто дискредитируют любую реформу» не ґрунтуються на жодних реальних доказах, разом з тим вони викладені в стверджувальній формі з розміщенням виразів, які формують у читача негативне уявлення про нього як особу, яка підриває довіру до реформи по створенню нового державного органу. 
На думку, позивача, в цілому поширена відповідачем інформація в своїх публікаціях від 02 вересня 2019 року та від 03 вересня 2019 року створює негативну соціальну оцінку його особи в очах оточуючих колег по службі та громадськості, порушує таким чином честь, гідність та його ділову репутацію, оскільки статус посади останнього є соціально важливим та передбачає безперервний належний процес організації роботи підпорядкованого підрозділу, виконання покладених завдань, визначених чинним законодавством України. Вказував, що поширена про нього відповідачем інформація має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення позивачем загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі, та є такою, що порушує його немайнові права. Зазначав, що поширена відповідачем про нього інформація не є оціночним судженням, а викладена у стверджувальній формі.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 лютого 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано недостовірною та такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_2 інформацію, яка була поширена ОСОБА_1 на його особистій сторінці у соціальній мережі «Facebook» ІНФОРМАЦІЯ_1 за посиланням: 
ІНФОРМАЦІЯ_2 у публічному повідомленні, поширеному ІНФОРМАЦІЯ_5 о                     09 год 21 хв, а саме, наступні твердження: «…учитывая ситуацию с давлением на профессора журналистики ОСОБА_3 , которое осуществляется силами и в угоду ОСОБА_2 …» та за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4 поширену у публічному повідомленні ІНФОРМАЦІЯ_5 о 06 годин 19 хвилин: « Такие как ОСОБА_2 просто дискредитируют любую реформу. ».
Зобов`язано ОСОБА_1 протягом 5 календарних днів, з дня набрання законної сили судовим рішенням, спростувати поширену недостовірну інформацію, шляхом оприлюднення на його особистій сторінці у соціальній мережі «Facebook» ІНФОРМАЦІЯ_1 у такий самий спосіб, як вона була поширена, інформацію під заголовком «Спростування. Інформація, що була поширена ІНФОРМАЦІЯ_5 о 09 годині 21 хвилин за посиланням:
ІНФОРМАЦІЯ_2 а саме твердження: «… учитывая ситуацию с давлением на профессора журналистики ОСОБА_3 , которое осуществляется силами и в угоду ОСОБА_2 …» та за посиланням:
ІНФОРМАЦІЯ_4 поширену у публічному повідомленні 03версеня 2019 року о 06 год 19 хв.: «Такие как ОСОБА_2 просто дискредитируют любую реформу.» є недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 .»
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Рішення суду мотивоване тим, що поширена відповідачем інформація стосовно  позивача має обвинувальний нахил, створює негативне враження про позивача, а також дає підстави вважати, що позивач, будучи особою, яка обіймає посаду у Головному слідчому управлінні Національної поліції - центрального органу виконавчої влади, який служить суспільству та забезпечує охорону прав і свобод людини, протидію злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, займається незаконною діяльністю, використовуючи своє службове становище з метою впливу на інших осіб та отримання певної вигоди, не дотримується основних принципів діяльності поліції та підриває авторитет та довіру в очах суспільства до зазначеного органу в цілому. Оскільки вищенаведені твердження можна перевірити на відповідність їх факту, інформація, викладена в них, не може вважатися оціночним судженням. Однак, матеріали справи не містять даних про те, що органами, до компетенції яких чинним законодавством віднесена перевірка обставин, що містять відомості про наявність ознак кримінальних правопорушень, виявлено будь-які ознаки протиправних діянь позивача, про наявність яких, фактично, йдеться в поширеній відповідачем інформації. Суд дійшов висновку що, незважаючи на те, що позивач є публічною посадовою особою і межа допустимої критики відносно особи останнього є значно більшою ніж критика відносно пересічного громадянина, така критика не може ґрунтуватися на суб`єктивних та таких, що носять негативний характер, не підтверджених фактах одної особи, зокрема, відповідача у справі. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Веретільник О.С. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_2   повністю, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно оцінив вислови відповідача: «...учитывая ситуацию с давлением на профессора журналистики ОСОБА_3 , которое осуществляется силами и в угоду  ОСОБА_2 ,...» та «...Такие как ОСОБА_2 просто дискредитируют любую реформу» як фактичні твердження. Вважає, що ці твердження є оціночними судженнями, які відповідно до ст.30 Закону України «Про інформацію» не піддягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Вказує, що на підтвердження тиску на ОСОБА_3 відповідач надав суду першої інстанції копії публікацій, а також копію заяви про вчинення кримінального правопорушення, подану відповідачем в інтересах ОСОБА_3 , стосовно якого було вчинено ряд слідчих дій та арештовано його рахунки. ОСОБА_3 пов`язує дії поліції зі своїм сином, який раніше публікував розслідування про ОСОБА_2 , який займає високий пост в поліції. 
Зазначає, що Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки, а також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджено. 
Вказує, що висловлювання відповідача: «Такие как ОСОБА_2 просто дискредитируют любую реформу» стосуються оцінки позивача, заснована на діях поліції та заявах відповідача щодо позивача й не містить в собі жодних фактів. Зазначає, що позивач, обіймаючи посаду заступника начальника управління - начальника відділу Головного слідчого управління Національної поліції, є публічною особою та повинен бути готовий до підвищеного рівня критики та прискіпливої уваги суспільства. Водночас, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.    
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Чекмарьов О.С.  зазначає, що апеляційна скарга не містить посилань на норми матеріального права, які                   неправильно застосовані судом або допущені судом  при розгляді справи порушення норм процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що оціночні судження, які виражають ставлення того хто говорить, до змісту висловленої думки, а логічною побудовою та викладенням певного факту або обставин, які не мають нічого спільного з дійсністю, тобто, повідомлення недостовірної інформації, яка подається у вигляді повідомлення про факти. Вказує, що інформація, яку суд першої інстанції визнав недостовірною, викладена відповідачем у стверджувальній формі, і тому такі твердження, що містять фактичні дані, не можуть вважатися оціночним судженням, у зв`язку з чим підлягають спростуванню. Крім того, аналіз цієї інформації вказує на те, що у ній висловлено не оціночне суб`єктивне судження відносно позивача, не особисте відношення автора до неї, а стверджується про існування певних обставин (подій), об`єктивних чітко висловлених фактів, які можуть бути перевіреними, зокрема, щодо причетності чи непричетності до економічного підрозділу Національної поліції позивача, назви посади позивача, тиску позивача опосередковано на інших осіб, впливу на позивача зі сторони інших осіб та дискредитація, тобто умисні дії позивача, спрямовані на підрив авторитету, іміджу й довіри до будь-якої реформи. Зазначає, що відповідач особисто звернувся із заявою про злочин, посилаючись саме на ту інформацію, яку у даній цивільній справі називає не фактом, а оціночним судженням. Твердження відповідача, які суд першої інстанції визнав недостовірними та такими, що завдають шкоди особистим немайновим правам позивача, були поширені відповідачем без будь-яких на те доказів та без перевірки на предмет їх достовірності. Вказує, що суд першої інстанції правильно застосував практику Верховного Суду, зазначивши, що сам факт початку досудового розслідування з певним повідомленням (заявою) не може бути перешкодою для звернення із позовом про спростування недостовірної інформації та, відповідно, для визнання судом такої інформації недостовірною. Судом першої інстанції вірно встановлено та перевірено доказами, що поширена відповідачем інформація про позивача є недостовірною, проте відповідач не надав жодного доказу того, що поширена інформація є достовірною. Будь-яка інформація, що могла бути отримана та поширена відповідачем з таких джерел, як інтернет-видання «Українська правда», інтернет-видання «24 Канал», інтернет-видання «Радіо Свобода», потребувала перевірки на предмет її достовірності, з огляду на те, що вказані джерела не є офіційними джерелами інформації. Наголошує, що поширена відповідачем інформація                     03 вересня 2019 року, а саме: «...Такие как ОСОБА_2 просто дискредитируют любую реформу» не є критикою, оціночними судженнями та вираженням особистих поглядів відповідача, оскільки  позивач дійсно обіймає посаду, яка може викликати суспільний інтерес та готовий до підвищеного рівня критики та прискіпливої уваги суспільства. Однак, зазначене відповідачем  явно переходить межі нормальної критики, оскільки переслідує мету заплямувати та створити негативне враження про позивача без відносно до його дій або поведінки. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідач ОСОБА_1 подав відповідь на вказаний відзив, у якому зазначає, що судом першої інстанції належним чином не розмежовано фактичні твердження та оціночні судження. Судом не враховано, що вислів «...Такие как ОСОБА_2 просто дискредитируют любую реформу» носить оціночний характер, оскільки у ній використані такі мовностилістичні засоби як порівняння, гіпербола та сатира. Вказує, що поширена ним інформація носить явний суб`єктивно-абстрактний та критично-оціночний характер без перевищення меж нормальної критики. У фразі «...учитывая ситуацию с давлением на профессора журналистики ОСОБА_3 , которое осуществляется силами и в угоду ОСОБА_2 ,...» відповідач не поширював фактичні твердження, а здійснив аналіз ситуації, зокрема, щодо можливого створення нового органу - Служби фінансових розслідування, підбору кадрів до неї та ситуації щодо ОСОБА_3 . Вирішуючи спір, суд не врахував суспільний інтерес до інформації щодо публічності особи позивача, яким у свою чергу не доведено завдання шкоди його особистим немайновим благам. Вказує, що судом першої інстанції не враховано практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини у подібних правовідносинах. 
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Доводів в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недостовірною та такою, що порушує честь, гідність, ділову репутацію позивача, інформацію, поширену відповідачем на його особистій сторінці в соціальній мережі «Facebook», а саме:«Заместителем начальника управления является ОСОБА_2 . Вот ссылки на расследования уважаемых изданий по нему: ІНФОРМАЦІЯ_6. ІНФОРМАЦІЯ_7. ІНФОРМАЦІЯ_8; «Это подтверждает мой инсайд, что в новый орган может перебежать ОСОБА_2 », апеляційна скарга не містить, тому відповідно до положень ч.1 ст.367 ЦПК України законність ухваленого у цій частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не перевіряється.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в  судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що                       ІНФОРМАЦІЯ_5 о 09 год 21 хв. відповідач на своїй сторінці (посилання в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_2 розмістив публікацію наступного змісту (витяг з публікації мовою оригіналу):
«У меня есть инсайд, что хорошая новость для бизнеса вскоре начнет плохо пахнуть.
Сегодня экономическое подразделение в Национальной полиции ликвидировали. Среди коллег в нашей компании да и вообще - на юридическом рынке нет ни одного, кто бы поставил под сомнение тот тезис, что это экономическое подразделение было самым беспредельным по отношению к бизнесу.
Ликвидировали - хорошо.
Но. Заместителем начальника управления является ОСОБА_2 .
Вот ссылки на расследования уважаемых изданий по нему:
ІНФОРМАЦІЯ_6.
ІНФОРМАЦІЯ_7.
ІНФОРМАЦІЯ_8.
Сегодня ОСОБА_4 сказал, что новый орган «Служба финансовых расследований станет аналитическим центром, привлечет лучшие кадры из всех ведомств».
Это подтверждает мой инсайд, что в новый орган может перебежать ОСОБА_2 .
Надеюсь, господин ОСОБА_5 ( ОСОБА_5 ) достаточно мудрый и не допустит, чтобы простая смена названия заменила глубокий смысл ликвидации этого подразделения.
Кроме того, учитывая ситуацию с давлением на профессора журналистики ОСОБА_3 , которое осуществляется силами и в угоду ОСОБА_2 , к такой реформе может быть определённое недоверие со стороны тех международных организаций, с которыми сотрудничает профессор.
Этого просто не поймут…»
Також ІНФОРМАЦІЯ_5 о 06 год 19 хв. відповідач на своїй сторінці в соціальній мережі «Facebook» розмістив посилання на публікацію із заголовком такого змісту (посилання в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_4 (мовою оригіналу):
 « - Почему не идут реформы в полиции?
- Их не туда послали.
А если серьезно, то кадры, которые окажутся в новой службе финрасследований, покажут реальный мотив таких перемен.
Такие как ОСОБА_2 просто дискредитируют любую реформу.»
Судом першої інстанції встановлено, що зазначені вище публікації не мають обмежень щодо перегляду їх змісту, є в загальному доступі, з нею може ознайомитись будь-який користувач соціальної мережі «Facebook».
Встановлено, що відповідно до особової картки державного службовця   ОСОБА_2 він перебуває на посаді заступника начальника управління - начальника відділу Головного слідчого управління Національної поліції.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначав, що поширена відповідачем інформація має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення ним загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі. Вважав, що така інформаціє не є оціночним судженням, яке розкриває особисте відношення автора до поширеної інформації, оскільки у вказаних публікаціях відповідач стверджує про наявність у позивача негативних якостей та вчинення останнім протиправних дій. Зазначав, що він обіймає посаду заступника начальника управління - начальника відділу Головного слідчого управління Національної поліції, чесно й сумлінно виконує свої обов`язки, має бездоганну ділову репутацію, неодноразово був заохочений у вигляді відзнак та дострокового отримання спеціального звання, має певний авторитет серед колег на роботі,  повагу друзів та сім`ї, а тому має право на повагу до власних особистих немайнових прав. 
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач ОСОБА_1 вказував, що висвітлена ним інформація в зазначених публікаціях є оціночними судженнями, вираженням особистих поглядів, містить критику щодо позивача, який є публічною особою та має бути готовий до прискіпливої уваги з боку суспільства. Посилання його у публікаціях  на інші джерела не свідчать про порушення прав позивача, оскільки у такому випадку відповідачами мають бути автори публікацій за посиланнями, які містяться в публікації відповідача. Крім того, інформація щодо посади, яку обіймає позивач, є правдивою, а відкрите кримінальне провадження щодо тиску на професора журналістики ОСОБА_3 є власною інтерпретацією відповідача відомих йому фактів щодо розслідування вказаної справи.
Відповідно до ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
За змістом ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Згідно із ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
У пунктах 1, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 листопада 2020 року у справі № 280/469/18 (провадження № 61-18625св19).
У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.
Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
Відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Згідно з ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України (ч.8 ст.10 ЦПК України).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до                  пункту 2 ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.
Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.
Якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання у право має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя.
Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ЄСПЛ 2001-11).
Колегія суддів вважає, що аналізуючи висловлювання відповідача, а саме: «…учитывая ситуацию с давлением на профессора журналистики ОСОБА_3 , которое осуществляется силами и в угоду ОСОБА_2 ,…» суд першої інстанції  дійшов обґрунтованого висновку, що з огляду на характер використання мовних засобів та враховуючи наведені вище вимоги актів законодавства, вказана інформація, поширена відповідачем відносно позивача, має обвинувальний нахил, створює негативне враження про позивача, та, відповідно, правильно відхилив твердження відповідача про оціночний характер зазначеного судження.
Заперечуючи проти позовних вимог в цій частині, відповідач зазначав, що він є адвокатом ОСОБА_3, у нього існують підстави припускати вчинення тиску та переслідування професора журналістики саме позивачем, а тому вважав, що таке твердження є оціночним судженням та інтерпретацією наявних фактів. На підтвердження зазначених обставин, відповідач посилався на те, що відносно позивача було відкрито кримінальне провадження за вказаним фактом.
Судом першої інстанції встановлено, що 29 жовтня 2019 року на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду від 20 серпня 2019 року та заяви про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про можливе вчинення кримінального правопорушення за попередньою кваліфікацією ч.1 ст.364 КК України. Відповідач, звертаючись з такою заявою до правоохоронних органів, вбачає, зокрема, в діях позивача під час здійснення розслідування іншого кримінального провадження ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що достовірність зазначеної відповідачем інформації можливо перевірити.
Разом з тим, відповідно ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що наданий витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань не свідчить про доведеність вини позивача у вчиненні кримінального правопорушення відносно ОСОБА_3 , а інших доказів, які б доводили протилежне, відповідачем не надано.
З наведених підстав апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому факту, що відповідачем до суду першої інстанції було надано копію заяви про вчинення кримінального правопорушення, подану відповідачем в інтересах ОСОБА_3 .
Отже, встановивши фактичні обставини справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, відповідачем не доведено, що поширена ним інформація є достовірною.
Також судом першої інстанції вірно враховано, що спосіб та використані відповідачем мовні засоби подання зазначеної інформації містять у собі фактичне посилання на те, що за вказівкою позивача іншими особами вже чиняться протиправні дії відносно конкретної особи, що спростовує оціночний характер зазначеної інформації.
З матеріалів справи вбачається, що заперечуючи проти позовних вимог в частині визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію                      ОСОБА_2 інформацію, поширену у публікації від ІНФОРМАЦІЯ_5 , а саме: « Такие как ОСОБА_2 просто дискредитируют любую реформу », відповідач вказує, що ця інформація є критикою, оціночними судженнями та вираженням його особистих поглядів відповідача. Позивач є публічною особою та повинен бути готовий до підвищеного рівня критики та прискіпливої уваги з боку суспільства.
Згідно з пунктом 3 (абз.6) рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації стосовно звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то вони повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства.
Пункт 2 ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод  майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи, як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (Газета «Україна-центр» проти України, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).
У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен враховувати положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).
У Резолюції зазначено, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
Також у ст.ст. 3, 4, 6 Декларації зазначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість.
Враховуючи прецедентну практику Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції вірно зазначив, що навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав.
Отже, враховуючи наведене та, установивши, що у матеріалах справи не міститься доказів негативної характеристики позивача як посадової особи чи як громадянина, інформації про порушення позивачем загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що поширена відповідачем у публікації від 03 вересня  2019 року інформація, а саме: «Такие как ОСОБА_2 просто дискредитируют любую реформу» викладена у формі твердження та не може вважатись оціночним судженням, яке розкриває особисте відношення автора до поширеної інформації, оскільки у вказаній публікації відповідач стверджує про наявність у позивача негативних якостей та вчинення останнім протиправних дій.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що висловлювання відповідача: «Такие как ОСОБА_2 просто дискредитируют любую реформу» стосуються оцінки позивача, засновані на діях поліції та заявах відповідача щодо позивача й не містить в собі жодних фактів, а позивач є публічною особою та повинен бути готовий до підвищеного рівня критики та прискіпливої уваги суспільства, не заслуговують на увагу з наведених вище підстав.
Із урахуванням встановлених обставин справи судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що інформація, поширена відповідачем відносно позивача, а саме: «…учитывая ситуацию с давлением на профессора журналистики ОСОБА_3 , которое осуществляется силами и в угоду ОСОБА_2 » та «Такие как ОСОБА_2 просто дискредитируют любую реформу» має обвинувальний нахил, створює негативне враження про позивача, а також дає підстави вважати, що позивач, будучи особою, яка обіймає посаду у Головному слідчому управлінні Національної поліції - центрального органу виконавчої влади, який служить суспільству та забезпечує охорону прав і свобод людини, протидію злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, займається незаконною діяльністю, використовуючи своє службове становище з метою впливу на інших осіб та отримання певної вигоди, не дотримується основних принципів діяльності поліції та підриває авторитет та довіру в очах суспільства до зазначеного органу в цілому. 
При цьому судом вірно враховано, що оскільки вищенаведені твердження можна перевірити на відповідність їх факту, то інформація, викладена в них, не може вважатися оціночним судженням. Разом з тим, матеріали справи не містять даних про те, що органами, до компетенції   яких чинним законодавством віднесена перевірка обставин, що містять відомості про наявність ознак кримінальних правопорушень, виявлено будь-які ознаки протиправних діянь позивача, про наявність яких фактично йдеться в поширеній відповідачем інформації.
Отже, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що, незважаючи на те, що позивач є публічною посадовою особою і межа допустимої критики відносно особи останнього є значно більшою ніж критика відносно пересічного громадянина, така критика не може ґрунтуватися на суб`єктивних та таких, що носять негативний характер, не підтверджених фактах одної особи, зокрема відповідача у справі.
Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1  «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено,  якщо суд ухвалює рішення про право на спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено.
З урахуванням наведеного та зважаючи на те, що оспорювана інформація відносно позивача є недостовірною та такою, що порушує його особисте немайнове право, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог позивача і в частині спростування недостовірної інформації шляхом зобов`язання ОСОБА_1 протягом 5 календарних днів, з дня набрання законної сили судовим рішенням, спростувати поширену недостовірну інформацію, шляхом оприлюднення на його особистій сторінці у соціальній мережі «Facebook» ІНФОРМАЦІЯ_1 у такий самий спосіб, як вона була поширена.
Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, яким судом дана належна правова оцінка.
З урахуванням того, що фактично доводи апеляційної скарги по своїй суті є аналогічними доводам відзиву на позовну заяву та доводам відповідача у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, апеляційний приходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи скаржника, при цьому апеляційний враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,   
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Веретільник Ольги Сергіївни - залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києвавід 25 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий
 
Судді: