ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25 листопада 2020 року           справа №360/1231/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:  судді-доповідача  Міронової Г.М., суддів:  Геращенка І.В., Ястребової Л.В.,  розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2020 р. (у повному обсязі складено 19 серпня 2020 року у м. Сєвєродонецьк)  у справі  № 360/1231/20 (головуючий І інстанції суддя О.В. Ірметова)  за позовом   ОСОБА_1  до  Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях   про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

                                      В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з  позовною заявою до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях     (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період звільнення з 29.07.2019 року по день фактичного розрахунку - 20.03.2020 року у розмірі 182519, 80 грн. та моральну шкоду у розмірі 4014 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача (а.с. 1-8).  
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2020 року  позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях (ідентифікаційний код: 20001504, місцезнаходження: 84300, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Ярослава Мудрого, будинок 56) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі  125112,78грн (сто двадцять п`ять тисяч сто дванадцять гривень 78 коп.) з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.
Вирішено питання судових витрат (а.с. 97-103).
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та  ухвалити нове рішення, яким  відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів зазначає, що на момент звільнення позивача був відсутній спір про розміри належних позивачу сум. Крім того, в Україні на даний момент діє особливий період, а протягом особливого періоду військовослужбовці - учасники бойових дій не набувають права на додаткову відпустку, передбачену ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
З урахуванням наведеного апелянт вважає, що на момент звільнення позивача з ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях фактично були відсутні підстави для виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої учасникам бойових дій.
Щодо розрахунку середнього заробітку, то апелянт посилається на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц. 
Згідно ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження. 
В частині відмови у задоволенні позовних судове рішення не оскаржувалось.
Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача,  вивчив доводи апеляційної скарги, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про часткове  задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлені такі обставини. 
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року у справі № 360/477/19 встановлено, що позивач дійсно проходив військову службу на офіцерських посадах з 14.07.2004 по 29.07.2019 в органах Служби безпеки України (наказ начальника ФПСК для СБУ № 148-ос від 14.07.2004 наказ ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях № 341-ос від 29.07.2019). Наказом Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 № 33/6/а «Про визначення районів проведення АТО та термінів її проведення» вся Луганська область визначена територією проведення антитерористичної операції. 
За змістом статей 7, 12, 13 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», Положення про оперативний штаб з управління антитерористичною операцією (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2004 № 611-11), відповідним наказом керівника АТЦ при Службі безпеки України «Про залучення до проведення антитерористичної операції співробітників У СБУ в Луганській області», ОСОБА_1 залучений до заходів антитерористичної операції та її забезпечення щодо захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, а також запобігання, виявлення і припинення терористичних актів та злочинів терористичної спрямованості, розробки та реалізації попереджувальних, режимних, організаційних повноважень (передбачених статтею 6 Закону та іншими актами законодавства) в районі проведення АТО з 07.04.2014 по 30.04.2018. 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», ОСОБА_1 був залучений наказом Генерального штабу ЗС України № 3/ДСК від 14.05.2018 до складу сил і засобів об`єднаннях сил для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях з 01.05.2018 по 29.07.2019, що підтверджується довідками від 04.09.2019 № 3365 та № 3366.
Наказом Служби безпеки України від 26.07.2019 № 951-ос ОСОБА_1 звільнено з військової служби з дня виключення зі списків особового складу за підпунктом «а» пункту 61, підпунктом «а» пункту 62 (у зв`язку із закінченням строку контракту), підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у запас Служби безпеки України (а. с. 12-16).
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року у справі № 360/4770/19 позов ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язати вчинити дії задоволено. Зобов`язано Головне управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 29.07.2019.
Рішення суду від 18 лютого 2020 року набрало законної сили 20.03.2020 року (а. с. 12-16).
20 березня 2020 року на виконання вказаного рішення Луганського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року, позивачу сплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період  2015 - 2019 роки, що підтверджується відповідною випискою банківської установи по картковому рахунку (а.с. 17).
Спірним у даній справі є правомірність  стягнення з відповідача на  користь позивача  середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період звільнення - 29.07.2019 року по день фактичного розрахунку - 20.03.2020 року.  
При вирішенні справи суд виходить з наступного.
Як вже зазначалось раніше, рішенням  Луганського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року у справі № 360/4770/19 зобов`язано Головне управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 29.07.2019.
З огляду на це судове рішення доводи апелянта стосовно відсутності спору про розміри належних позивачу сум є необґрунтованими.
20 березня 2020 року на виконання вказаного рішення позивачу сплачено грошову компенсацію, що підтверджується відповідною випискою по картковому рахунку (а.с. 17).
Позивач, вважаючи, що відповідач, незважаючи на наявність судового рішення, що набрало законної сили, протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 - 2019 роки у строки встановлені ст. 117 КЗпП України, звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача відшкодування за час затримки виплати такої компенсації.
Частиною 2 ст. 30 Закону України «Про Службу безпеки України» визначено, що умови та оплата праці працівників Служби безпеки України визначаються Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» передбачено виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).
Зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб та у випадку виникнення спорів з цього приводу.
Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 року № 8-рп/2002 визначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Наведене дає підставу для висновку, що нерозповсюдження на військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб норм Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, винагороди за участь в антитерористичній операції - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено: при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
За правовою позицією Верховного Суду України, що викладена в справі № 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Такий висновок також узгоджується з правовою позицією, викладеною у  постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 825/598/17, від 29.07.2020 року у справі № 1.380.2019.003696.
Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Крім того, відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.
ЄСПЛ трактує поняття «якість закону» таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року «Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року «Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, § 65).
Так, передбачена  статтею 117 КЗпП України  відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення. 
За наслідком розгляду справи № 821/1083/17 від 26.02.2020 Велика Палата Верховного Суду сформулювала такі висновки:
- умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;
- під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);
- аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;
- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Крім того, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Матеріалами справи підтверджено, що повністю остаточний розрахунок з позивачем проведено - 20 березня 2020 року, а не в день звільнення - 29.07.2019.
Таким чином, відповідачем проведено фактичний розрахунок з позивачем щодо грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій поза межами строку встановленого статтею 116 КЗпП України.
Таким чином  не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки свідчить про наявність у позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати одноразової грошової допомоги на підставі статті 117 КЗпП України.
Разом з тим, суд звертає увагу на те, що грошова компенсація  за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій не є складовою грошового забезпечення військовослужбовця СБУ.
В   постанові  від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
У справі, що розглядається, суд бере до уваги обставини,  за яких було встановлено наявність заборгованості, а це перевищення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку над сумою компенсації у декілька разів та сплату компенсації одразу після набрання  рішенням законної сили.
Тобто,  суд апеляційної інстанції  приходить до висновку про  стягнення  з  Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях    на користь  позивача  суму грошової  компенсації за час затримки розрахунку при звільненні  у розмірі  2 000 грн. (дві тисячі  грн.).
Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З урахуванням наданих доказів, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції порушені вимоги норми матеріального та процесуального права,  внаслідок чого рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній та резолютивній частинах щодо вказаних позовних вимог.  
Керуючись ст. ст.  250, 311, 315, п. 4 ч. 1 ст. 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

                                          П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу   Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2020 р.   -  задовольнити частково.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2020 р.   у справі  № 360/1231/20 - змінити в мотивувальній та резолютивній частинах  позовних вимог щодо  суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи правове обґрунтування мотивувальної частини постанови суду апеляційної інстанції.
У абзаці другому резолютивної частини рішення  змінити суму стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме: замість «125112, 78 грн (сто двадцять п`ять тисяч сто дванадцять гривень 78 коп.) зазначити «2 000 грн. (дві тисячі грн.)
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.  
Повний текст постанови складений 25 листопада 2020 року.

Головуючий                                                                                      Г.М. Міронова 

Судді:                                                                                                          І.В. Геращенко

                                                                                                                   Л.В. Ястребова