ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
«22» жовтня 2020 року м. Херсон

Справа № 654/434/20 
Провадження № 22-ц/819/1263/20 

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (суддя – доповідач)	Воронцової Л. П.	
суддів:	Ігнатенко П. Я.,	
  	Полікарпової О. М.	
секретар	Сікора О. В. 	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області у складі судді Сіянка В. М. від 16 червня 2020 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа – Головне управління пенсійного фонду України в Херсонській області, про встановлення факту перебування на утриманні, 
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася з вище зазначеною заявою до суду, посилаючись на те, що вона з вересня 1975 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 . 
З початку окупації частини Донецької області вона змушена переїхати до Херсонської області, а чоловік залишився в м. Донецьк. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік – ОСОБА_2 помер. 
За життя її чоловік, як колишній військовослужбовець, отримував пенсію понад 10 000 грн, при цьому розмір її пенсії складає 2 408 грн і її вистачає лише на сплату комунальних платежів. 
Заявниця вказує, що вона звернулася до Пенсійного фонду України у Голопристанському районі з метою отримання довідки про розмір пенсії її чоловіка, однак в цьому їй було відмовлено та роз`яснено, що такі дані надаються на запит суду, тому вона змушена звернутися до суду, що зумовлено втратою коштів для виживання.
Просила суд встановити юридичний факт перебування її на утриманні чоловіка ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 16 червня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення заяви.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що судом встановлено, що з початку окупації частини території Донецької області, вона була змушена переїхати до Херсонської області, а чоловік залишився у м. Донецьку, при цьому не враховано, що вона зареєстрована у Херсонській області вже після смерті чоловіка у 2019 році; з 2014 року по липень 2019 року пенсійних виплат вона не отримувала, а її чоловік отримував пенсію у розмірі більше 10 000 грн, що значно перевищує розмір її пенсії; у лютому 2020 року вона виїхала на непідконтрольну територію для збору документів, однак повернутися не може у зв`язку з закриттям з 15 березня 2020 року контрольних пунктів пропуску через лінію розмежування у зв`язку з COVID-19.
У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області зазначило, що ОСОБА_2 з жовтня 2014 року пенсію на території України не отримував, станом на 01 жовтня 2014 року перебував на обліку УПФУ в м. Донецьку, тому не міг за рахунок своєї пенсії надавати заявниці допомогу на утримання, просило у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідача, представників заявниці та заінтересованої особи, допитавши свідка, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що заявниця не надала суду доказів на підтвердження того, що пенсія її чоловіка була постійним і основним джерелом її засобів до існування, в той час, ОСОБА_2 , згідно з даними бази Пенсійного фонду України. пенсію на території України не отримував з жовтня 2014 року, станом на 01 жовтня 2014 року перебував на обліку управління Пенсійного фонду України в м. Донецьк.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно частин першої - третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника. Дружина померлого, яка не була на його утриманні, має право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратила джерело засобів до існування. Непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, дружина, якщо вона є особою з інвалідністю або досягла пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону. До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: були на повному утриманні померлого годувальника; одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні.
Згідно із статтею 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію.
Отже, факт перебування фізичної особи на утриманні померлого, має значення для переходу на пенсію в разі втрати годувальника, яку може бути призначено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть, коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо.
Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.
Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 № 5 роз`яснено, що судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
Згідно п. 2.11 Постанови Пенсійного фонду України № 22-1, 25.11.2005 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (зі змінами), за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються довідки або інші документи про склад сім`ї, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання (реєстрації) особи, зокрема органом місцевого самоврядування, або документ про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), виданий згідно із вимогами статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Довідка має підтверджувати факт перебування на повному утриманні померлого годувальника чи одержання від померлого годувальника допомоги, яка була постійним і основним джерелом засобів для існування, або факт спільного проживання з годувальником на момент його смерті.
Отже, для задоволення заяви ОСОБА_1 необхідно встановити, що на момент смерті її чоловіка, тобто на ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона проживала разом з ним та була на його утриманні.
З матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 20 вересня 1975 року і до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 /а. с. 4, 5/.
З довідки № 6513-50010181 від 09 вересня 2019 року, виданої управлінням соціального захисту населення та охорони здоров`я Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області вбачається, що ОСОБА_1 взята на облік внутрішньо переміщеної особи: місце реєстрації – АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання/перебування – АДРЕСА_2 /а. с. 8/.
Згідно довідки Управління обслуговування громадян Головного відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління ПФУ в Херсонській області № 327 від 05 лютого 2020 року, ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ Головного управління ПФУ в Херсонській області і за січень 2020 року отримала пенсію за віком у розмірі 2 408,25 грн /а. с. 7/.
Представник ПФУ пояснила, що на обліку в УПФУ заявниця перебуває з 2019 року.
Як на підставу спільного проживання та перебування на утриманні чоловіка – ОСОБА_2 , ОСОБА_1 посилалася на довідку № 01/34 від 14 січня 2020 року про склад сім`ї, видану адміністрацією Петровського району м. Донецька Донецької народної республіки, відповідно до якої, вона зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_3 ; чоловік – ОСОБА_2 мешкав і був зареєстрований за вказаною адресою з 09 жовтня 1975 року по день своєї смерті; ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали разом та вели спільне господарство; ОСОБА_1 перебувала на утриманні чоловіка /а. с. 6/.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Указом Президента України від 14 листопада 2014 №875/2014 «Про рішення ради національної безпеки і оборони України від 04 листопада 2014 року "Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» (зі змінами) визначено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі повноваження. До переліку цих населених пунктів відноситься м. Донецьк.
Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено. що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, підсумовуючи вище викладене, слід дійти висновку, що заявниця, у порушення вимог ст. ст. 12,81 ЦПК України, не надала суду належних, достовірних і допустимих доказів, з якими закон пов`язує встановлення факту перебування на утриманні, як-то: яким був дохід померлого ОСОБА_2 з 2014 року, з чого він складався, чи надавалась ним заявниці допомога, в якому розмірі і чи була ця допомога постійним і основним джерелом засобів її існування.
Таким чином, довідка про склад сім`ї, видана органом державної влади, так званої, «Донецької народної республіки», не є належним і допустимим доказом на підтвердження факту утримання чоловіком своєї дружини, надання їй щомісячної матеріальної допомоги, інших доказів на підтвердження вказаного факту матеріали справи не містять і заявником, у порушення вимог ст. ст. 12,81 ЦПК України, не надані.
Пояснення свідка ОСОБА_3 , допитаної в судовому засіданні апеляційної інстанції за клопотанням представника заявниці про те, що ОСОБА_1 є її хрещеною, знає добре сім`ю заявниці, її батьки товаришували з сім`єю ОСОБА_1 , яка після окупації частини Донецької області зареєструвалася, як тимчасово переміщена особа, на території Херсонської області, однак фактично продовжувала жити у м. Донецьку, суд не може оцінити, як належний доказ, оскільки свідок не змогла пояснити чи був регулярним, у якому розмірі дохід ОСОБА_2 у період з 2014 року по день смерті, у якому розмірі він щомісячно надавав допомогу дружині, при тому, що пенсії він на окупованій території, як пояснила свідок, не отримував.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не враховано, що вона зареєстрована у Херсонській області після смерті чоловіка у 2019 році, до уваги колегії суддів не приймаються та підлягають відхиленню, як такі, що не впливають на правильність висновків суду про відмову у задоволенні заяви про встановлення факту перебування на утриманні.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що з 2014 року по липень 2019 року пенсійних виплат вона не отримувала, а її чоловік отримував пенсію у розмірі більше 10 000 грн, що значно перевищує розмір її пенсії, є безпідставними та такими, що не стверджені належними і допустимими доказами.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі, не містять нові факти чи засоби доказування, висновки суду не спростовують, тому підлягають відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 16 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (постанови) шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції у цивільних справах - Верховного Суду.
Дата складання повного судового рішення 23 жовтня 2020 року.

Головуючий Л. П. Воронцова 

Судді: П. Я. Ігнатенко 

О. М. Полікарпова