П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/2208/20	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
                   суддів  – Домусчі С.Д.,
                                – Турецької І.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 липня 2020 року, прийняте у складі суду судді Брагаря В.С. в місті Миколаїв по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-  

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 (далі – Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – Відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив суд:
– визнати протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації невикористаної дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 04 березня 2015 року по 22 лютого 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
– зобов`язати нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 04 березня 2015 року по 22 лютого 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
– визнати бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за весь період проходження військової служби протиправною;
– зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за весь період проходження служби;
– визнати бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпочинку протиправною;
– зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні відпочинку терміном 43 доби виходячи з грошового забезпечення на день звільнення
Вимоги адміністративного позову обґрунтовано тим, що станом на день видання наказу про виключення позивача зі списків особового складу, Відповідач не провів з ним усіх розрахунків, зокрема, щодо виплат індексації грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та компенсації за невикористані дні відпочинку під час виконання службових обов`язків у вихідні, неробочі та святкові дні, що суперечить вимогам чинного законодавства України та порушує його права.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 липня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає рішення суду таким, що винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, та без повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати його повністю та постановити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовані, зокрема, незгодою апелянта із висновком суду першої інстанції про те, що на час прийняття наказу про виключення Позивача зі списків особового складу, Відповідачем правомірно не було проведено з Позивачем розрахунку щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2017 по 2019 рік, оскільки законодавством чітко встановлений момент набуття права на отримання грошової компенсації, а саме – «у рік звільнення». Апелянт вказує, що посилання суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки Позивач не проходив військову службу з 2017 року по 2019 рік у ВЧ НОМЕР_1 , оскільки в ці роки перебував на службі у ВЧ НОМЕР_2 . У зв`язку з чим, на думку апелянта, Відповідач протиправно не нарахував та не виплатив Позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби з ВЧ НОМЕР_1 
Апелянт зазначає, що з огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання грошової компенсації за невикористанні дні щорічних відпусток у разі переведення військовослужбовця для проходження військової служби до іншої військової частини, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України та Закону України «Про відпустки», зокрема ч. 3 ст. 83 КЗпП України та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про відпустки».
Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано безпосередньої участі Позивача в Антитерористичний операції на території Донецької та Луганської областях з 20.07.2014 року по 18.09.2014 року, з 09.12.2014 року по 01.03.2015 року. За вказаний період, 43 (сорок три) вихідних, святкових та неробочих днів, позивач провів під час виконання завдань у зоні проведення АТО у Донецькій та Луганській областях, які повинні бути компенсовані Відповідачем шляхом надання інших днів для відпочинку Позивачу, тому відновлення порушених прав Позивача вбачається шляхом виплати грошової компенсації за невикористанні дні відпочинку у кількості 43 (сорок три) доби виходячи з грошового забезпечення на день звільнення.
Відповідач надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині - польова пошта НОМЕР_3 та 04 березня 2015 року отримав статус учасника бойових дій, та з 22 лютого 2017 року вибув до нового місця служби до Військової частини НОМЕР_2 м. Бердичів.
Разом з цим, щодо найменування Військової частини (Відповідача), то слід зазначити, що у зв`язку з оголошенням про мобілізацію та особливий період Військова частина НОМЕР_4 змінила своє найменування з «Військова частина НОМЕР_4 » на «Військова частина – польова пошта НОМЕР_3 ». Після завершення періоду мобілізації Військовій частині було повернуто попереднє умовне найменування – Військова частина НОМЕР_4 . А, відповідно до директиви МОУ та Генерального штабу ЗСУ з 27 грудня 2019 року введено в дію умовне найменування - Військова частина НОМЕР_1 , при цьому з 28 грудня 2019 року умовне найменування Військова частина НОМЕР_4 анульоване.
Між тим, як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до підпункту 4.1. пункту 4 Витягу з наказу командира Військової частини – польова пошта НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 22.02.2017 року № 56, молодшого лейтенанта ОСОБА_1 , заступника начальника штабу – водолазного спеціаліста 1-го загону військової частини – польова пошта НОМЕР_3 , призначеного наказом Командувача Сил спеціальний операцій Збройних Сил України від 14 лютого 2017 року № 4 офіцером групи планування відділення та контролю військової частини НОМЕР_2 вважати таким, що справи, обов`язки та посаду здав і вибув до нового місця служби м. Бердичів. Також з 22.02.2017 року виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення. Щорічна основна відпустка за 2017 рік не надавалась (а.с. 8).
ОСОБА_1 з 2015 року є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_5 від 04.03.2015 року та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с. 9).
Довідкою від 18.06.2019 року № 312, яка видана Військовою частиною НОМЕР_2 , підтверджується факт приймання участі ОСОБА_1 в період з 20.07.2014 року по 18.09.2014 року із 09.12.2014 року по 01.03.2015 року, із 10.08.2017 року по 12.12.2017 рік у бойових діях по захисту територіальної цілісності України (а.с. 16).
До того ж, в матеріалах справи знаходиться довідка про розмір належної індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з січня 2014 року по 22 лютого 2017 року, відповідно до якої індексація грошових доходів за період 01.12.2015 року по 22.02.2017 року ОСОБА_1 не здійснювалась (а.с. 30).
Проте, на день видання наказу про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу, на його думку, ВЧ НОМЕР_1 не провела з ним усіх розрахунків, зокрема, щодо виплат індексації грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 04.03.2015 року по 22 лютого 2017 рік та компенсації за невикористані дні відпочинку під час виконання службових обов`язків у вихідні, неробочі та святкові дні.
Не погоджуючись із такою бездіяльністю ВЧ НОМЕР_1 та вважаючи її протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів із вказаним позовом.
Розглянувши справу по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову через його необґрунтованість виходячи з наступного:
- в частині визнання протиправної бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати                   ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових лій за період з 04 березня 2015 року по 22 лютого 2017 року та зобов`язання здійснити такі виплати, судом відмовлено у зв`язку із не набуттям Позивачем права на отримання грошової компенсації за неотриманні додаткові відпустки, оскільки його не було звільнено із військової служби, хоча законодавством чітко встановлено момент набуття права на отримання грошової компенсації – «у рік звільнення», що унеможливлює задоволення позову в цій частині;
- в частині визнання протиправної бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати                ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за весь період проходження військової служби та зобов`язання здійснити виплату індексації, судом відмовлено у зв`язку із відсутністю в матеріалах справи жодних доказів на підтвердження протиправних дій Відповідача, які б слугували підставою для здійснення нарахування та виплати індексації, не надано розрахунку індексації грошового забезпечення, також не надано підтвердження звернення із рапортом до командування військової частини про проведення та виплату індексації грошового забезпечення та про відмову в такому нарахуванні, Позивачем не зазначено обставини, якими обґрунтовує свої вимоги із посиланням на докази, що підтверджують вказані обставини, лише наведено правове обґрунтування питання індексації в цілому;
- в частині визнання протиправної бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати                  ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористанні дні відпочинку терміном 43 (сорок три) доби та зобов`язання здійснити такі виплати, судом відмовлено оскільки служба понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується, а компенсується днями відпочинку.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Так, з приводу визнання протиправної бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових лій за період з 04 березня 2015 року по 22 лютого 2017 року та зобов`язання здійснити такі виплати, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік (п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»).
За приписами ст. 4 Закону України «Про відпустки» передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік (ст. 162 Закону України «Про відпустки»).
Положеннями п. 8 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів (п. 17 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).
За правилами п. 18 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обумовлено, що в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється (п. 19 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про оборону України».
За визначенням статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Разом з тим, ст. 1 Закону України «Про оборону України» визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку Позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.           Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 162 Закону України «Про відпустки». При цьому, колегія суддів враховує, що право на компенсацію невикористаних відпусток передбачене як спеціальним законодавством так і прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.
Вказаними положеннями не передбачається застережень щодо одержання відповідної компенсації лише за зверненням військовослужбовця, а навпаки визначається, що така соціальна гарантія реалізується на підставі відповідного наказу.
Отже, обов`язок щодо проведення усіх необхідних виплат, у тому числі, під час звільнення зі служби покладається на військову частину.
Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 162 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Між тим, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Вказаним законом встановлено порядок звільнення з військової служби, а саме ч. 1 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», якою передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:
а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби;
б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі та у військовому резерві або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.
Таким чином, чинним законодавством України передбачено, що військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку.
В даному випадку, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судовою колегією, 22 лютого 2017 року ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_3 ) та усіх видів забезпечення у зв`язку з його направленням для проходження військової служби до іншого військового формування, а саме до Військової частини НОМЕР_2 , оскільки ОСОБА_1 було призначено офіцером групи планування відділення та контролю цієї військової частини на підставі наказу Командувача Сил спеціальний операцій Збройних Сил України від 14 лютого 2017 року № 4.
Отже, направлення ОСОБА_1 із одного військового формування до іншого для продовження проходження військової служби не може свідчити про його звільнення з військової служби.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо не набуттям Позивачем права на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 04 березня 2015 року по 22 лютого 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, оскільки законодавством чітко встановлено момент набуття права на отримання грошової компенсації «у рік звільнення».
Оскільки на час прийняття наказу про виключення Позивача зі списків особового складу, Відповідачем правомірно не було проведено з Позивачем розрахунку щодо нарахування та виплати грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 162 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що унеможливлює задоволення позову в цій частині через безпідставність та необґрунтованість вимог.
Щодо визнання протиправної бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за весь період проходження військової служби та зобов`язання здійснити виплату індексації, судова колегія зазначає наступне.
Положеннями ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч. 3 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».
Статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» встановлено, що індексація грошових доходів населення – це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення (ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»).
Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Положеннями ч.ч. 1 та 2 ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» регламентовано, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (ч. 6 ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»).
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року за № 1078 (далі – Порядок № 1078). Зазначений Порядок № 1078 поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.
Пунктом 11 Порядку № 1078 встановлено, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року – місяця опублікування Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства (абзац 7 пункту 4 Порядку № 1078).
Пунктом 6 Порядку № 1078 визначено, що виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
На підставі аналізу вищенаведених положень законодавства, можливо дійти висновку, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року по справі № 620/1892/19.
Як вже зазначалось, обов`язок здійснення індексації грошових коштів (грошового забезпечення) населення визначений Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що індексація грошового забезпечення підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті, з яким погоджується колегія суддів.
Проте, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову в цій частині через відсутність в матеріалах справи жодних доказів на підтвердження протиправних дій Відповідача, які б слугували підставою для здійснення нарахування та виплати індексації, а також розрахунку індексації грошового забезпечення, з цим колегія суддів погодитись не може у зв`язку з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та зазначає наступне.
Як було встановлено вище, довідкою про розмір належної індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з січня 2014 року по 22 лютого 2017 року, відповідно до якої індексація грошових доходів за період з 01.12.2015 року по 22.02.2017 року ОСОБА_1 не здійснювалась. Тобто фактично індексація грошового забезпечення Позивачу у визначений вище період не виплачувалась.
Так, на момент початку невиплати Позивачу індексації грошового забезпечення, пункт 5 Порядку № 1078 передбачав, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.
Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.
Враховуючи вищенаведене вбачається, що підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення, зокрема, посадових окладів особи. Зміна розміру доплат, надбавок та премій не випливає на встановлення базового місяця індексації для початку обчислення індексу споживчих цін при нарахуванні індексації.
На момент виникнення оскаржуваних правовідносин визначення розміру посадових окладів військовослужбовців здійснювалося відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07.11.2007 року за № 1294, якою затверджено нові схеми посадових окладів військовослужбовців (далі – постанова № 1294).
          Пунктом 13 постанови № 1294 визначено, що остання набирає чинність з 01 січня 2008 року.
Як встановлено судовою колегією, вищевказана постанова діяла до дати набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року за № 704, якою встановлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців, а саме 01 березня 2018 року (далі – постанова № 704).
Проаналізувавши постанову Кабміну України № 1294 в період її дії з 01 січня 2008 року по 01 березня 2018 року, тобто періоду який охоплює період оскаржуваних правовідносин, судова колегія вбачає незмінність розмірів посадових окладів військовослужбовців.
За таких обставин, вищевикладене в сукупності дає колегії суддів підстави дійти до висновку про протиправну бездіяльність Відповідача, що проявилася в не проведенні індексації грошового забезпечення Позивачу у період з 01.12.2015 року по 22.02.2017 року, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Щодо визнання протиправною бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати                  ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористанні дні відпочинку терміном 43 (сорок три) доби та зобов`язання здійснити такі виплати, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до абз. 1-2 ст. 203 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України від, вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків. Ці дні згідно з планами, а також вільний від занять час відводяться для відпочинку, проведення культурно-освітньої роботи, спортивних заходів та ігр. Офіцерам, військовослужбовцям військової служби за контрактом, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня.
Аналогічні положення закріплені п.5-6 ст.10 ЗУ «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».
Пунктом 1.14. «Інструкції про порядок відшкодування військовослужбовцям Збройних Сил України витрат на службові відрядження в межах України» встановлено, що на військовослужбовця, який перебуває у відрядженні, поширюється режим робочого часу тієї військової частини, установи, підприємства та організації Міністерства оборони України, до якої він відряджений. Замість днів відпочинку, не використаних за час відрядження, інші дні відпочинку після повернення з відрядження не надаються. Якщо військовослужбовець відбуває у відрядження у вихідний день, то йому після повернення з відрядження в установленому порядку надається інший день відпочинку. Якщо наказом про відрядження передбачено повернення військовослужбовця з відрядження у вихідний день, то йому в установленому порядку надається інший день відпочинку.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наведеними нормами не передбачено виплату військовослужбовцям грошової компенсації за невикористані вихідні, святкові та неробочі дні у які той чи інший військовослужбовець виконував обов`язки військової служби. 
Крім того колегія суддів зауважує, що норми КЗпП України на спірні правовідносини не розповсюджуються, оскільки питання оплати праці врегульоване спеціальними нормами, які не передбачають компенсації за виконання військових обов`язків понад встановлений службовий час. Норми КЗпП України могли б бути застосовані, як субсидіарні, в разі не врегулювання спірного питання спеціальними нормами.
Відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги Позивача щодо зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні відпочинку терміном 43 діб задоволенню не підлягають.
Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи (п. 1 ч. 1 ст. 317 КАС України).
Таким чином, судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права, проте без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до помилкового вирішення даної справи в частині визнання протиправної бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за весь період проходження військової служби та зобов`язання здійснити виплату індексації, у зв`язку з чим оскаржуване рішення в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про їх задоволення. В іншій частині оскаржуване рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 249, 292, 311, 315, 317, 321, 322, 325 328, 329 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 липня 2020 року – задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 липня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправної бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за весь період проходження військової служби та зобов`язання здійснити виплату індексації грошового забезпечення.
В цій частині прийняти нове судове рішення, яким визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період проходження військової служби з 01 грудня 2015 року по 22 лютого 2017 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01 грудня 2015 року по 22 лютого 2017 року.
В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 липня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                              М. П. Коваль

Суддя:                                                                                     С.Д. Домусчі

Суддя:                                                                                     І.О. Турецька