ПОСТАНОВА 
Іменем України
21 грудня 2020 року                                                 м. Кропивницький
справа № 392/303/20
провадження № 22-ц/4809/1602/20 
       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді: Черненка В.В.
        суддів: Єгорової С.М., Чельник О.І.
        секретар Гончар В.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький без участі сторін цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 19.08.2020, суддя Кавун Т.В., по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк) звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 14.09.2011.
Відповідач при підписанні анкети-заяви від 14.09.2011 підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http.privatbank.ua, складає між ними договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.
Позивач зазначив, що відповідач належним чином не виконує зобов`язання за кредитним договором, в результаті чого станом на 10.01.2020 року має заборгованість у розмірі 19317,55 грн., яка складається з 11453,64 грн. заборгованість за тілом кредиту, 11453,64 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 2705,22 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.. 625, 3762 грн. нарахована пеня, 500 грн. штраф (фіксована частина), 896,07 грн. штраф (процентна складова), яку просив стягнути із відповідача на свою користь.
Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 19.08.2020 позов задоволено.
В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції. Відповідач просить позов задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача борг за кредитним договором у розмірі 2418,98 грн. В іншій частині позову відмовити у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено, що станом на 13.03.2017 заборгованість була відсутня, тому слід саме з цього часу слід рахувати кошти, які вона отримала 30.09.2019. Зазначила, що визнає заборгованість по розміру кредиту у розмірі 2418,98 грн. Відповідач не була ознайомлена із Умовами та Правилами надання послуг у Приватбанку. На протязі користування платіжною карткою відповідач періодично поповнював картковий рахунок та знімав кошти. Крім того, Банк одноособово змінив процентну ставку. Також суми штрафних санкцій нараховувалися на суму визначеної із неузгодженої відсоткової ставки.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 28.10.2020 по справі відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 19.11.2020 справу призначено до розгляду.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені доводи підлягають частковому задоволенню.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив, що 14.09.2011 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1  було укладено кредитний договір, шляхом підписання заяви № б/н від 14.09.2011 року, згідно якої остання отримала кредит у розмірі 1000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідно до умов Договору, відповідач отримав наступні кредитні картки: НОМЕР_1 зі строком дії до 08/15, НОМЕР_2 зі строком дії до 06/18, НОМЕР_3 зі строком дії до 11/19, НОМЕР_3 зі строком дії до 11/19, НОМЕР_4 зі строком дії до 05/20, НОМЕР_5 зі строком дії до 03/21, НОМЕР_6 зі строком дії до 09/21. 
Крім того, відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки клієнта (картрахунок НОМЕР_1 ) старт карткового рахунку 15.12.2014 року, зміна кредитного ліміту 15.12.2014 року, встановлено кредитний ліміт 920 грн., 24.03.2015 року відбулося зменшення кредитного ліміту: 610 грн., 15.06.2015 року відбулося зменшення кредитного ліміту: 540 грн., 07.07.2015 року відбулося зменшення кредитного ліміту: 540 грн., 17.11.2016 року відбулося зменшення кредитного ліміту: 540 грн., 25.09.2017 року відбулося збільшення кредитного ліміту: 2500 грн., 13.10.2017 року відбулося збільшення кредитного ліміту: 4000 грн., 16.08.2018 року відбулося зменшення кредитного ліміту: 0,00 грн.. 
Позивач взяті на себе зобов`язання за вищезазначеним договором виконав, надавши ОСОБА_1 можливість розпоряджатися кредитними коштами, на умовах, передбаченими Договором та в межах встановленого кредитного ліміту, що підтверджується випискою по особовому рахунку відповідача, що містить загальну інформацію про рух коштів по картрахунку.
ОСОБА_1 не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 10.01.2020 року її борг перед банком становить 19317 грн. 55 коп, з яких 11453 грн. 64 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 2705 грн. 22 коп. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит, 3762 грн. 62 коп. - заборгованість за пенею, а також штрафи (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна ставка) - 896 грн. 07 коп.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем надано належні докази оформлення та укладення між сторонами кредитного договору, отримання позичальником кредитних коштів, ознайомлення позичальника з умовами та правилами надання банківських послуг та наявність заборгованості за договором, за таких обставин позов підлягає задоволенню.
Справа розглядалась судом апеляційної інстанції  за правилами, встановленими  для розгляду  справи  в порядку спрощеного  позовного провадження  з викликом  учасників справи. 
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі  і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог
Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам процесуального права.
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 13  ЦПК України  суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених   нею  вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. 
Відповідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 Статтею526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України  розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
З матеріалів справи вбачається, що звертаючись у суд із позовом, позивач надав на підтвердження позову, копію анкети-заяви №б/н від 14.09.2011.
Позивач зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
Позивач зазначив, що відповідно до частини другої статті 1054, частини другої статті 1050 ЦК України, наслідками порушення Боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є правом заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. 
Зазначено, що оскільки відповідач не виконав умови договору то відповідно станом на 10.01.2020 року становить 19317 грн. 55 коп, з яких 11453 грн. 64 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 2705 грн. 22 коп. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит, 3762 грн. 62 коп. - заборгованість за пенею, а також штрафи (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна ставка) - 896 грн. 07 коп.
На підтвердження позову позивач посилається, як на належні та допустимі докази: розрахунок заборгованості, копію заяви позичальника, витяг з тарифів, копію витягу З «Умов та правил надання банківських послуг у новій редакції, що відображає внесені зміни та знаходяться на сайті банку, копію документу , що посвідчує особу відповідача.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку як невід`ємні частини спірного договору.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач не заперечує факт, що вона користувалась кредитною карткою, однак заперечує порядок нарахування відсотків штрафних санкцій, посилаючись на те, що позивач самостійно змінив процентну ставку без погодження з відповідачем, що як наслідок вплинуло на неправильне нарахування заборгованості по кредиту. Також відповідач зазначає, що вона не була належним чином повідомлена про умови кредитування, що також вплинуло на виконання кредитних зобов`язань.
Суд апеляційної інстанції перевірив зазначені обставини і встановив, що в матеріалах справи знаходиться анкета-зава про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.
В даній заяві зазначено анкетні дані відповідача.
Однак зазначена анкета не містить даних, що відповідач виявила бажання оформити на своє ім`я будь яку картку в тому числі і платіжну картку «Універсальна» з встановленим лімітом і в якій зазначено термін дії картки.
Посилання позивача, як на належний доказ по справі на довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна 55 днів льотного періоду» є необґрунтованим, оскільки зазначена довідка містить інформативний характер, так як встановлено, що відповідач не визначилась із видом платіжної картки, що підтверджується анкетою-заявою.
Розрахунок заборгованості наданий позивачем наданий на підтвердження позову, суд апеляційної інстанції не визнав належним та допустимими доказом, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивачем надано декілька розрахунків заборгованості за різний період часу. Зазначені розрахунки не містить інформації по якій конкретно кредитній картці проводився розрахунок заборгованості. В розрахунках зазначена різна процентна ставка за користування кредитом, що не відповідає процентній ставці, яка зазначена в довідці про умови кредитування на яку позивач посилається як на належний та допустимий доказ.
Також матеріали справи не містять підтверджень, що саме витяг з Тарифів та витяг з Умов на які посилається позивач, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо порядку сплати процентів за користування кредитними коштами, збільшення процентної ставки в односторонньому порядку та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Позивач не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи, та відповідно брав на себе саме на цих Умовах зобов`язання зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі     № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.
Суд апеляційної інстанції встановив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованої заборгованості по кредиту від 14.09.2011 року, однак приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 зазначає, що користувалась картковим рахунком без визначення типу картки і, що вона не заперечує повернути банку різницю між отриманими коштами і витраченими в розмірі 2418,98 грн., суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача різниці в отриманих та повернутих коштах.
З матеріалів справи вбачається, що станом на 13.03.2017 відповідач не мав заборгованості перед банком. В подальшому різниці в отриманих та повернутих коштах становить 2419,10 грн. за період з 13.03.2017 по 30.09.2019 р. без нарахування процентів та штрафних санкцій.
Приймаючи до уваги встановленні обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції не встановив дійсні обставини по справі, неправильно застосував норми матеріального права та допустив порушення норм процесуального права при розгляді справи, що є підставою відповідно до статті 376 ЦПК України для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_7 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 14.09.2011 в сумі 2419,10 грн. (дві тисячі чотириста дев`ятнадцять грн..10 коп.)
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,
                              
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 19.08.2020, скасувати. Ухвалити нове, яким позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_7 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 14.09.2011 в сумі 2419,10 грн. (дві тисячі чотириста дев`ятнадцять грн..10 коп.)
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір в розмірі 24,19 грн.
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий: 

Судді: