Ухвала
Іменем України    
    
01 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 552/2408/20
провадження № 61-15197ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 06 липня 2020 року у складі судді: Миронець О. К., та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Триголова В. М., Дорош А. І., Лобова О. А., у справі за скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на дії державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції, стягувач - Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго», 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із скаргою на дії державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції. 
 
Скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не згодні із сумою боргу, яку з них стягують, а саме 12 130,86 грн. Окрім того, виконавчі провадження повертались стягувачу Полтавському обласному комунальному виробничому підприємству теплового господарства «Полтаватеплоенерго» (далі - ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго»), а отже державний виконавець не повинен був їх приймати знову до провадження, оскільки строк для пред`явлення виконавчих листів було пропущено.
 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили визнати дії Київського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції протизаконними, скасувати постанови державних виконавців щодо боржників по рішеннях судів за номерами № 552/1396/15-ц, № 2н-1999/2011, № 2-209/2009, стягнути сплачені ними кошти та зняти арешт з рахунків.
 
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 06 липня 2020 року, залишеною без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.
 
Судові рішення мотивовані тим, що виконавцем в межах наданих йому повноважень правомірно було вжито дії для примусового виконання судових рішень, зокрема, відкрито виконавче провадження за поданими ПОКВПТ «Полтаватеплоенернго» виконавчими документами щодо стягнення боргу з боржників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . На виконанні у Київському відділі державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) перебуває зведене виконавче провадження № 61444520. В склад даного провадження входить: виконавче провадження № 60521568 з примусового виконання виконавчого листа Київського районного суду м. Полтави від 07 жовтня 2015 року № 552/1396/15-ц про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заборгованості у розмірі 7 233,62 грн; виконавче провадження № 60614766 з примусового виконання судового рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 квітня 2012 року № 2н-1999/2011 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заборгованості у розмірі 3 499,89 грн; виконавче провадження № 58871876 з примусового виконання виконавчого листа Київського районного суду м. Полтави від 20 травня 2009 року № 2-209/2009 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заборгованості у розмірі 1 925,98 грн (залишок боргу 362,30 грн). Згідно автоматизованої системи виконавчого провадження вказані виконавчі документи перебували на виконанні в період з 01 серпня 2016 року по 28 лютого 2017 року ВП № 51788986, з 04 жовтня 2016 року по 28 лютого 2017 року ВП № 52507423, з 14 січня 2011 року по 27 квітня 2016 року ВП № 23805500 та повертались стягувачу, у зв`язку з відсутністю майна, на яке може бути звернуто стягнення.
 
Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про неправомірність дій державного виконавця щодо прийняття до виконання виконавчих документів після їх повернення з підстав відсутності майна, на яке може бути звернуто стягнення. Згідно положень Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення. На час видачі виконавчих документів Законом України «Про виконавче провадження» було встановлено строк для їх пред`явлення в один рік, але після їх повернення та переривання строку, стягувач правомірно звернувся до виконавчої служби в межах трирічного строку, який було встановлено у Прикінцевих та перехідних положеннях Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року.
 
Також суд відхилив посилання у апеляційній скарзі на виконання судового рішення і сплату коштів в сумі 7 233, 62 грн, як нічим не підтверджені, при цьому також не були доведені скаржниками і доводи щодо невірної суми боргу за виконавчими провадженнями. Так, згідно інформації, надано державною виконавчою службою (облікова картка на зведене виконавче провадження) в процесі виконання судового наказу від 11 квітня 2012 року про стягнення 3 499,89 грн стягнуто 1 057,45 грн (залишок боргу 2 442,44 грн); залишок боргу по виконавчому листу № 552/1396/15-ц про стягнення 7 233,62 грн складає 7 233, 62 грн; виконавчий лист № 2-209/2009 про стягнення 1 925,98 грн (залишок боргу 362,30 грн) повністю виконаний.
 
Суд апеляційної інстанції також відхилив доводи про те, що зведеного виконавчого провадження за № 61444520 не існує. З наданих державною виконавчою службою матеріалів, а також з постанови від 03 березня 2020 року про об`єднання виконавчих проваджень вбачається, що виконавчі провадження № 60521568 з примусового виконання виконавчого листа Київського районного суду м. Полтави від 07 жовтня 2015 року № 552/1396/15-ц про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заборгованості у розмірі 7 233,62 гривень, виконавче провадження № 60614766 з примусового виконання судового рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 квітня 2012 року № 2н-1999/2011 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заборгованості у розмірі 3 499,89 гривень, виконавче провадження № 58871876 з примусового виконання виконавчого листа Київського районного суду м. Полтави від 20 травня 2009 року №2-209/2009 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заборгованості у розмірі 1 925,98 гривень (залишок боргу 362,30 грн) об`єднані у зведене виконавче провадження № 61444520.
 
ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала 16 жовтня 2020 року до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 06 липня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 02 листопада 2020 року ці недоліки було усунуто, зокрема, подано уточнену касаційну скаргу, у якій ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та задовольнити скаргу.
 
ОСОБА_1 в уточненій касаційній скарзі посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права. Касаційна скарга мотивована тим, що зведеного виконавчого провадження № 61444520 не існує в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень, а чинне законодавство вимагає виконавчі провадження вносити до указаного реєстру. Судами не ураховано пояснень ОСОБА_1 щодо того, що кошти в сумі 7 233,62 грн нею сплачено за рішенням № 552/1396/15-ц, про що нею повідомлено Київський районний суд м. Полтави. Виконавчі провадження з 1999 року по 2018 рік знищено, судові справи також знищено, тому суди прийняли рішення на припущеннях. Судом не задоволено клопотання про витребування оригіналів виконавчих листів, а тому не встановлено, що в одному з виконавчих листі виправлено дату повернення листа, а один виконавчий лист перебував на виконанні 16 років. Окрім цього, ОСОБА_1 зазначає, що заявляла відвід головуючому в суді апеляційної інстанції з мотивів не зазначення в ухвалі суду про залишення апеляційної скарги без руху з якого часу починається відлік десятиденного строку, що могло перешкодити вчасно виконати ухвалу суду.  
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що на виконанні у Київському відділі державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) перебуває на виконанні зведене виконавче провадження №61444520, до складу якого входять: виконавче провадження № 60521568 з примусового виконання виконавчого листа Київського районного суду м. Полтави від 07 жовтня 2015 року №552/1396/15-ц про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заборгованості у розмірі 7 233,62 грн; виконавче провадження № 60614766 з примусового виконання судового рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 квітня 2012 року № 2н-1999/2011 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заборгованості у розмірі 3 499,89 грн: виконавче провадження № 58871876 з примусового виконання виконавчого листа Київського районного суду м. Полтави від 20 травня 2009 року №2-209/2009 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заборгованості у розмірі 1 925,98 грн (залишок боргу 362,30 грн).
 
Згідно відомостей з автоматизованої системи виконавчого провадження встановили, що указані виконавчі документи перебували на виконанні в період з 01 серпня 2016 року по 28 лютого 2017 року ВП №51788986, з 04 жовтня 2016 року по 28 лютого 2017 року ВП №52507423, з 14 січня 2011 року по 27 квітня 2016 року ВП № 23805500 та повертались стягувачу, у зв`язку з відсутністю майна, на яке може бути звернуто стягнення.
 
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця»
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».
 
Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (пункт 4 Рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року у справі № 3-рп/2001).
 
Згідно пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
 
Аналіз пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року свідчить, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності законом № 1404-VIII від 02 червня 2016 року. Для пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм закону № 1404-VIII від 02 червня 2016 року до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.
 
Аналогічний по суті висновок зроблений і в постановах Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 березня 2018 року у справі № 905/6977/13 та від 02 травня 2018 року у справі № 5016/149/2011(17/6) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 553/1951/14-ц (провадження № 61-20552св18).
 
У постанові Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 910/18165/13 (провадження № 6-698гс16) зроблено висновок, що «після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення (отримання стягувачем постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження). Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується».
 
Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
 
Суди встановили, що виконавцем правомірно було вжито дії для примусового виконання судових рішень, зокрема, відкрито виконавче провадження за поданими ПОКВПТ «Полтаватеплоенернго» виконавчими документами. Державний виконавець в межах наданих йому повноважень здійснює виконавчі дії щодо стягнення боргу з боржників.
 
За таких обставин, суди зробили обгрнтований висновок про відмову у задоволенні скарги. 
 
Аргумент касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 заявляла відвід головуючому у суду апеляційної інстанції з мотивів не зазначення в ухвалі суду про залишення апеляційної скарги без руху з якого часу починається відлік десятиденного строку, що могло перешкодити вчасно виконати ухвалу суду суд відхиляє. Оскільки ухвалами Полтавського апеляційного суду від 17 серпня 2020 року та 18 серпня 2020 року, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про відвід судді Триголова В. М. з указаних мотивів відмовлено та у зв`язку із виконанням ОСОБА_1 ухвали про залишення апеляційної скарги без руху відкрито апеляційне провадження у справі. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 06 липня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року в справі за скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на дії державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції, стягувач - Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго».
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                            І. О. Дундар 
 
                                                                                                        Є. В. Краснощоков